ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/801/18 Справа № 216/1019/17 Суддя у 1-й інстанції - Сидорак В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/1019/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 05 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Сидораком В.В. о 10 годині 21 хвилині у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 02.11.2012 року між банком та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 300,00 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у Заяві. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 31.01.2017 року, утворилась заборгованість у розмірі 12 985,84 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 05 вересня 2018 рокупозовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 277,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, пені та штрафів, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов необґрунтованого висновку щодо віднесення процентів до неустойки та застосування до цих вимог спеціальної позовної давності. При цьому, зазначає, що суд дійшовши висновку про те, що позивачем не пропущено позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення кредиту, не мав правових підстав вважати, що позовна давність пропущена щодо процентів за користування кредитом. Також, вважає, що, приймаючи до уваги заяву відповідача про застосування наслідків пропуску банком позовної давноссті, останній має право на стягнення пені за останні 12 місяців перед зверненням до суду у розмірі 1 200,00 грн. та штрафів у повному обсязі, однак суд необґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 02.11.2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір складають Заява, підписана відповідачем, Умови надання і Правила банківських послуг, Пам'ятка клієнта та Тарифи Банку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконував умови договору в повному обсязі і суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом в сумі 277,00, розмір якої останнім не оскаржується.

Зважаючи на те, що позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, пені та штрафів, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем спеціальної річної позовної давності, яка встановлена нормами ЦК України для неустойки.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині названих вимог закону не дотримався.

Між сторонами виникли правовідносини щодо належного виконання умов укладеного кредитного договору.

У спорі, пов'язаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Згідно Умов та Правил надання банківських послуг, на боржника покладається обов'язок з погашення заборгованості по кредиту, процентам за його користування, перевитратам платіжного ліміту, оплати комісій на умовах, передбачених цим договором (а.с. 9-32).

Свої зобов'язання за кредитним договором банк виконав належним чином, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит, однак останній взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, вчасно не вносив платежі за користування кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 4-5), випискою по рахунку (а.с. 78-84) та висновками суд першої інстанції в неоскарженій частині рішення суду.

Як передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України надано право позикодавцю у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання за договором стосовно повернення позики частинами, в разі прострочення повернення чергової частини, вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів відповідно умов договору.

При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК України, є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу, а не неустойкою, як помилково вважав суд першої інстанції, а тому колегія суддів дійшла висновку про прийнятність доводів апеляційної скарги в цій частині..

Суд вважає належним доказом розрахунок заборгованості за відсотками за договором від 02.11.2012 року, укладеному між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем ОСОБА_1 наданий позивачем, оскільки він відповідає умовам укладеного між сторонами договору та не оспорюється відповідачем.

Вирішуючи спір в частині стягнення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено спеціальний строк позовної давності, який для вимог про стягнення неустойки встановлено тривалістю один рік, що, як вже зазначалося вище є помилковим, оскільки відсотки за своєю правовою природою не відносяться до неустойки, а тому щодо стягнення відсотків не може застосовуватися спеціальна позовна давність.

Оскільки, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не пропущено загальну позовну давність (три роки) для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом і рішення суду в цій частині не оскаржується в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 8 614,28 грн. теж підлягають задоволенню.

Перевіряючи рішення суду в частині відмови в стягненні пені та штрафів у зв'язку з пропуском позивачем спеціальної позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

В порушення вищевикладеного, суд першої інстанції вважав, що спеціальна позовна давність обчислюється з моменту виникнення у зацікавленої особи права на позов, що є помилковим та стосується виключно порядку застосування загальної позовної давності.

Разом з тим, позивач нарахував пеню за весь період заборгованості у розмірі 3 000,00 грн., що є невірним.

Згідно розрахунку заборгованість по пені за один рік складає 1 200,00 грн., яку належить стягнути з відповідачки за порушення кредитних зобов'язань.

Щодо заявлених АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової), колегія суддів приходить до висновку про відмову в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, а саме п. 2.1.1.7.6 передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по будь якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний уплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій.

Одночасно, п. 2.1.1.12.6.4. Умов та Правил надання банківських послуг визначено, що в разі непогашення суми простроченого кредиту понад 210 днів позичальник сплачує банку пеню, яка розраховується по формулі встановленій в п.2.1.1.12.6.1.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

В даному випадку Умовами та Правилами надання банківських послуг передбачено одночасне застосування двох видів неустойки - штрафу і пені за одне й те саме порушення, а саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, колегія суддів вважає неправомірним застосування банком двох видів відповідальності за порушення умов кредитного договору - пені та штрафу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та пені з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів стягує з ОСОБА_1 на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 400,00 грн. (а.с. 85), що відповідає вимогам Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 05 вересня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками та пені скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками та пені- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість про процентам за кредитним договором б/н від 02.11.2012 року станом на 31 січня 2017 року в розмірі 8 614 (вісім тисяч шістсот чотирнадцять) гривень 28 (двадцять вісім) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» пеню за прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором б/н від 02.11.2012 року станом на 31 січня 2017 року в розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 400 (дві тисячі чотириста) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: