У Х В А Л А

21 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 522/21996/17

провадження № 61-47014 ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства «Яна» (далі - ПП «Яна») та Одеської обласної державної адміністрації про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

В листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою, яка в подальшому була уточнена про стягнення моральної шкоди, в якій просив стягнути на його користь з відповідачів солідарно відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є інвалідом другої групи, та на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 354 від 17 травня 1993 року «Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» має пільги на проїзд. 16 серпня 2017 року близько 7.30 годині він рухався на маршрутному таксі № 88, державний номер НОМЕР_1 по маршруту «Одеса АС «АС-7 Південна» - Надлиманське», до с. Паліївка.

Разом з тим, водій маршрутки, на якій він здійснював проїзд, відмовив позивачу у наданні пільгового проїзду та вимагав від нього оплати за проїзд, чим на його думку було порушено вимоги зазначеної постанови Кабінету Міністрів України № 354. Вважає, що такими діями водія та відмовами Одеської обласної державної адміністрації, щодо забезпечення йому безоплатного проїзду, було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 200 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4. відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про факт його проїзду 16 серпня 2017 року на маршруті № 88 та спричинення йому незаконними діями відповідачів моральної шкоди, факту протиправної поведінки відповідачів, внаслідок чого йому могло б бути завдано моральної шкоди, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, які він поніс та співвідношення їх з розрахованим розміром моральних збитків.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення суду першої інстанції залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року без змін.

Ухвалюючи постанову про залишення без змін рішення суду першої інстанції, Апеляційний суд Одеської області виходив із того, що відповідно до частини першої статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у редакції цього Закону, яка діяла на момент поїздки позивача 16 серпня 2017 року, він, як інваліди 2-ї групи мав право на безоплатний проїзд тільки у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі.

Відповідно до частини 2 статті 38-1 цього Закону на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту право на 50 % знижку за проїзд мають лише інвалід 1-ї групи, до якої позивач не відноситься, оскільки є інвалідом 2-ї групи.

7 листопада 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2018 року, в якій просив відкрити касаційне провадження у його справі та ухвалити рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень були порушені норми чинного законодавства України, а саме невірно застосовано Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», на підставі якого йому, як інваліду 2-ї групи надаються пільги на проїзд, Також судами були порушені норми матеріального та процесуального права та неповно з'ясовані обставини справи, що призвело до ухвалення незаконних та необґрунтованих рішень.

Верховний Суд, вивчивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу, додані до неї документи та оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Судами встановлено, що 16 серпня 2017 року ОСОБА_4 - інвалід другої групи, їхав на маршрутному автобусі під керуванням водія ПП «Яна» за приміським маршрутом «АС-7 Південна - Надлиманське» до с. Паліївка. Водієм автобуса йому відмовлено у безоплатному проїзді.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідно до абзацу другого статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», в його редакції яка діяла на час проїзду 16 серпня 2017 року інваліди, в тому числі інваліди другої групи мають право при проїзді на внутрішніх лініях маршрутах повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту лише в період з 01 жовтня по 15 травня.

Право на безоплатний проїзд, відповідно до абзацу першого статті 38-1 цього Закону, мають, у тому числі інваліди другої групи, тільки у пасажирському міському транспорті (крім таксі).

З таким висновком слід погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди першої та другої групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів першої групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда першої групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Згідно з положеннями частини другої зазначеної норми інваліди усіх категорій, мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 01 жовтня по 15 травня.

Відтак, за змістом зазначених норм інваліди другої групи мають право на безкоштовний проїзд в міському транспорті (крім таксі) протягом року, а також на проїзд з 50% знижкою вартості проїзду на приміському і міжміському транспорті, однак лише з 01 жовтня по 15 травня року.

Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку, що у серпні місяці 2017 року позивач не мав права на безкоштовний проїзд і на 50 % знижку за проїзд, на міжміському маршруті № 88, «Одеса АС «АС-7 Південна» - Надлиманське», до с. Паліївка.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що її доводи зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства «Яна» та Одеської обласної державної адміністрації про стягнення моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв