Справа № 359/2646/18
Провадження № 2/359/1602/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 листопада 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Яковлєвої Л.В.
за участі секретаря Петрової Я.А.,
розглянувши y відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження та державного акту на право власності на земельну ділянку, -
05 квітня 2018 року керівник Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до Бориспільського міськрайон-ного суду Київської області з даним позовом, яким просить визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 25 липня 2008 року за № 5030; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, яким посвідчено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,9954 га на території Головурівської сільської ради Бориспіль-ського району з кадастровим номером НОМЕР_1 та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір в розмірі 3524 грн. 00 коп..
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 липня 2008 року Бориспільська районна державна адміністрація Київської області (далі по тексту - Бориспільська РДА Київської області) прийняла розпорядження № 5030, згідно п. 2 якого ОСОБА_2 надано земельну ділянку загальною площею 1,9954 га. ріллі за рахунок земель державної власності на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.
18 вересня 2008 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, яким посвідчено право власності на земельну ділянку площею 1, 9954 га., кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства в межах Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.
Керівник Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі по тексту - Київське ОДА) вважає, що прийняття Бориспільською РДА Київської області оскаржуваного розпорядження, яке стало підставою для отримання ОСОБА_2 оскаржуваного правовстановлюючого документу на земельну ділянку завдало шкоди інтересам держави наслідком чого стало порушення державної власності на землю, оскільки РДА розпорядилось землями водного фонду, розпорядження якими відноситься до виключної компетенції позивача. З урахуванням наведеного прокурор просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Крім того, позивач просить суд не застосовувати строки позовної давності, оскільки про порушення права держави в особі Київської ОДА прокурор дізнався лише в травні 2017 року після здійснення перевірки документації із землеустрою Головного управління Держ-геокадастру у Київській області, опрацювання листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика». Сама ж Київська ОДА не знала про порушення її прав, оскільки оскаржуване розпорядження приймалось без її відома.
Прокурор та представник Київської ОДА належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи до суду не з'явились, про причини неявки не повідомили. Прокурор подав до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність, позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по суті спору.
Відповідачі ОСОБА_2 та представник Бориспільської РДА Київської області належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи до суду не з'явились, про причини неявки не повідомили. Від РДА надійшла заява, якою просили розгляд справи здійснити у відсутність їх представника та до спору застосувати наслідки спливу строків позовної давності.
З урахуванням наведеного та керуючись ст. 280, 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, подані сторонами заяви, прийшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року за № 475/97-ВР передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.
Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що 25 липня 2008 року Бориспільська РДА Київської області прийняла розпорядження № 5030, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області та надано їй земельну ділянку загальною площею 1,9954 ріллі за рахунок земель державної власності на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 15-16, 23).
18 вересня 2008 року Бориспільською РДА видано на ім'я ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, яким посвідчено право власності останньої на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 1,9954 га. у межах Головурівської сільської ради з кадастровим номером НОМЕР_1 (а.с. 17-18, 26-28).
29 вересня 2017 року Бориспільська місцева прокуратура отримала відповідь Головного управління Держгеокадастру у Київській області, у якій надано інформацію за даними Національної кадастрової системи про реєстрацію земельних ділянок на території Київської області, зокрема і щодо реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1. Власником даної земельної ділянки значиться ОСОБА_2 (а.с. 29-30).
Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (далі по тексту - Інформаційна довідка) за № 119366361, сформованої 02 квітня 2018 року прокурором прокуратури Київської області Кульбачним О.С. вбачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстроване (а.с. 31).
Проте з даної інформаційної довідки також вбачається, що спірна земельна ділянка не була відчужена третім особам, на права і обов'язки яких може вплинути розгляд даної справи.
Відповідно ст. 131 прим. 1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
В ч. 4, п. 2 ч. 5 ст. 56 ЦПК України зазначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме частинами 3, 4 встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналеж-ним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Згідно п.2 ч. 4 вказаної статті Закону прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представ-ництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.
Судом встановлено, що дану вимогу прокурором при зверненні до суду з позовом в інтересах держави виконано. Наведене підтверджується листом від 02 квітня 2018 року за № 34 4796 вих 18 (а.с. 32). Доказів того, що Київська ОДА заперечує проти представництва її інтересів прокуратурою чи оскаржило наведені дії, суду не надано.
За змістом рішення Конституційного суду України у справі № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 року прокурор або його заступник самостійно визначають і обгрунтовують в позовній заяві в чому саме полягає порушення інтересів держави та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державною здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статусному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно ст. 19, 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Органи місцевого самоврядування в межах повнова-жень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.
Згідно ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови місцевої державної адміністрації видаються на виконання законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень.
Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
З чинного на липень 2008 року Земельного кодексу України (далі по тексту - ЗК України), а саме у п. «а», «в» ч. 1 ст. 17 вказано, що до повноважень місцевих державних адміністрацій відносились зокрема, але не виключно, повноваження щодо розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель.
Згідно ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду.
За змістом ч. 1 ст. 3 Водного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.
Відповідно ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Частиною 1 ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Відповідно п. «д» ч. 4 ст. 84 ЗК України в редакції, чинній на липень 2008 року, до земель державної власності, які не могли передаватись у приватну власність, належали землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
З наведеного вбачається, що розпорядження землями державної власності, в тому числі землями водного фонду, належало виключно до повноважень місцевих державних адміністрацій.
Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 59 ЗК України в редакції, чинній на липень 2008 року, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Відповідно п. «2» ч. 3 ст. 83 ЗК України та ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.
Як випливає зі змісту ст. 59 Земельного кодексу України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим ст. 59 Земельного кодексу України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей виключно на умовах оренди.
Згідно ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.
Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин - липень 2008 року) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
З вказаного листа та додатків до нього вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та острів в акваторії Канівського водосховища на річці Дніпро.
Ця обставина свідчить про те, що у власність ОСОБА_2 передано землю водного фонду, яка за жодних обставин не підлягала приватизації, що в свою чергу свідчить про порушення вимог чинного законодавства. Крім того, спірна земельна ділянка передана для ведення особистого селянського господарства, що не відповідало режиму обмеженої господарської діяльності захисної смуги. Як наслідок порушено порядок зміни цільового призначення земель водного фонду на землі сільськогосподарського призначення.
Відповідно ст. 16 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України).
Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Відповідно вимог ст.ст.123, 125, 126 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Аналіз наведеного вище свідчить про те, що розпорядження Бориспільської РДА Київської області № 5030 від 25 липня 2008 року та виданий на підставі нього державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 18 вересня 2008 року на ім'я ОСОБА_2 суперечили вимогам ст.59, 61 та п.«д» ч.4 ст.84 ЗК України в редакції, чинній на липень 2008 року.
У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора щодо визнання недійним державного акта грунтується на вимогах закону, оскільки спірна земельна ділянка вибула з власності держави на підставі розпорядження, яке прийняте з порушенням вимог земельного та водного законодавства. Відтак позов підлягає до задоволення.
Разом з тим, 06 листопада 2018 року від відповідача Бориспільської РДА Київської області надійшло клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності та, у зв'язку з цим, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Відповідно ч. 1 ст. 251 та ч. ст. 253 ЦК України строком є певний період часу, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
Загальна позовна давність згідно ч. 1 ст. 256, ч. 1 ст. 257 ЦК України є строком, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і встановлена тривалістю у три роки.
Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253 - 255 ЦК України.
Частиною 1 ст. 261 вказаного Кодексу зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступати за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, подає апеляційні та касаційні скарги, тощо.
В ч. 1 ст. 57 ЦПК України зазначено, що органи та інші особи, які відповідно ст. 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.
З урахуванням наведеного суд приходить висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Якщо в передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.
Закон пов'язує початок перебігу позовної давності не з моменту поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з часом, коли стало відомо про порушення закону та у зв'язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.
Виходячи з наведеного, суд критично ставиться щодо доводів Бориспільської РДА Київської області про те, що оскаржуване розпорядження є публічною інформацією, а відтак держава через утворені нею органи, які мали повноваження по розпорядженню землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було відомо про порушення права власності держави на землю з часу винесення оскаржуваного розпорядження за № 5030 від 25 липня 2008 року.
Київська ОДА, згідно з наданими їй повноваженнями, не мала можливості самостійно встановити наведені в позові порушення, а тому довідалась про них лише після проведення перевірки прокуратурою.
Аналогічні висновки та правову позицію наведено Великою Палатою Верховного Суду України у постанові від 06 червня 2018 року при розгляді цивільної справи № 372/1387/13-ц.
Судом при цьому враховано, що доказів того, що про наявні порушення Київській ОДА було відомо з липня 2008 року та до моменту здійснення відповідної перевірки прокуратурою, жодною зі сторін у справі суду не надано.
Встановлено, що прокуратурою під час проведення перевірки та опрацювання відомостей, виявлено порушення вимог земельного законодавства під час виділення земельної ділянки ОСОБА_2 в межах Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.
Тобто, саме з 04 серпня 2017 року прокурору стало відомо про порушення закону та у зв'язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів держави в особі Київської ОДА.
В свою чергу Київська ОДА дізналась про порушене право з листа Бориспільської місцевої прокуратури в серпні 2018 року (а.с. 32). Доказів протилежного суду сторонами не надано.
Зважаючи на вказане суд приходить висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, для звернення до суду з даним позовом. Відтак відсутні підстави для задоволення вимог Бориспільської РДА Київської області про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Згідно ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складають-ся з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому з урахуванням вимог ст. 13 та 141 ЦПК України з Бориспільської РДА Київської області та ОСОБА_2 слід солідарно стягнути на користь Прокуратури Київської області витрати по сплаті судового збору в розмірі 3652 грн. 00 коп., тобто по 1 762 грн 00 коп. з кожного.
Враховуючи наведене та керуючись ст. 2, 4, 5, 12, 76-89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 272- 273, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позов керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 25 липня 2008 року за № 5030 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області».
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідно пункту 15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Повний текст рішення суду виготовлено 07 листопада 2018 року.
Суддя Яковлєва Л.В.