Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 317/725/16-ц

провадження № 61-3766св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року у складі судді Нікітіна В. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачам на праві приватної власності належить по 1/6 частини кожному у будинку АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Запорізького районного суду Запорізької області. Інші 2/3 частини цього будинку належать відповідачу - ОСОБА_3

Позивачі не мають можливості користуватися належним їм на праві власності нерухомим майном через неправомірні дії відповідача, яка не надає позивачам ключів від будинку та заважає їм володіти та користуватися власністю, не допускаючи їх до будинку.

Вказані дії відповідача є підставою для звернення позивачів до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення позивачів до житлового будинку АДРЕСА_1.

У поданих до суду у червні 2016 року запереченнях проти позову ОСОБА_3 зазначила, що позивачами обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки заявлені взаємовиключні вимоги негаторного позову та віндикаційного позову. Також позивачами не підтверджено належними та допустимими доказами створення перешкод з її боку щодо користування їхньою власністю. Вказує, що вимога про вселення не може бути заявлена в межах розгляду цього спору, оскільки стосується житлових правовідносин (а. с. 90).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належною їм на праві власності кожному по 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1, шляхом вселення їх у вищезазначений будинок, зобов'язавши ОСОБА_3 надати їм комплект ключів від вхідних дверей житлового будинку АДРЕСА_1

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем чиняться перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні належним їм майном.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що твердження позивачів щодо неправомірності дій відповідача, у зв'язку з чим вони позбавлені можливості користуватися та розпоряджатися належним їм майном, є обґрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи вказаний спір, не застосували закон, який підлягає застосуванню, а саме положення глави 26 щодо права спільної власності (статі 355-358, 360-361, 364, 367, 391 ЦК України), пославшись лише на статті, що регулюють загальні положення про право власності. Суди помилково прийняли до розгляду різні за своєю суттю вимоги взаємовиключних позовів (негаторного та віндикаційного), які заявлені одночасно. Застосовуючи тільки дві загальні правові норми: частину першу статті 317 та частину першу статті 321 ЦК України, які регулюють право власника на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, судами не застосовано норми Житлового Кодексу УРСР 1983 року (далі - ЖК УРСР), не дивлячись на те, що спірним майном в даному випадку є спадкове жиле приміщення - житловий будинок і порядок розпорядження, володіння та користування ним, що регулюються спеціальними правовими нормами - ЖК УРСР та нормами спадкового права.

Ухвалою від 21 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень у частині вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у будинок АДРЕСА_1 до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою від 16 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення призначено до судового розгляду.

Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до наявного в матеріалах справи рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 червня 2014 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності за кожним на 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та за ОСОБА_3 визнано право власності на іншу 2/3 частини вказаного будинку (а. с. 10 - 11).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Суди попередніх інстанцій на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, встановили факти позбавлення позивачів, як співвласників, права користуватися спірним житловим приміщенням і дійшли правильного висновку про задоволення позову.

При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали достатніми підставами для задоволення позову неспростовні доводи позивачів щодо наявності створених відповідачем перешкод для доступу до належного їм житла.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами попередніх інстанцій положень глави 26 ЦК України, які регулюють право спільної власності, на висновки суду не впливають, оскільки спір по суті судами вирішено правильно.

Крім того, колегія суддів зауважує, що посилання заявника у касаційній скарзі на доцільність (чи необхідність) застосування до спірних правовідносин статей 358, 360, 361 ЦК України є необґрунтованими з огляду на таке.

Вказані положення цивільного законодавства регулюють правовідносини учасників, які пов'язані безпосередньо з реалізацією їхніх прав, як власників майна, що перебуває у спільній власності. Матеріали справи, що переглядається, вказують на відсутність у законних власників реальної можливості щодо здійснення цих прав у зв'язку зі створенням перешкод з боку іншого співвласника, а тому вказані вище положення доцільно застосовувати щодо регулювання самого правового режиму під час здійснення права спільної часткової власності.

Доводи касаційної скарги щодо розміру частки у праві спільної власності правового значення при вирішенні цього спору не мають.

Посилання заявника на неможливість одночасного пред'явлення позовних вимог віндикаційного та негаторного характерів не є переконливими, оскільки за положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивачами пред'явлено негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення у спірний будинок, оскільки через наявність перешкод вони позбавлені можливості здійснювати своє право користуватися та розпоряджатися належним їм майном, і цей спосіб захисту цивільного права відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 16 ЦК України. Разом з цим, вимоги за віндикаційним позовом відповідно до статей 386, 391 ЦК України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не пред'являлись.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Виконання рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року в частині вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у будинок АДРЕСА_1 поновити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк