Справа № 204/8259/17
Провадження № 2/204/472/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про захист прав споживача, стягнення компенсації за договором та відшкодування збитків, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про захист прав споживача, стягнення компенсації за договором та відшкодування збитків, в якій просив: визнати протиправними дії відповідача по припиненню позивачу гарячого водопостачання з 01 жовтня 2016 року по 14 листопада 2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за порушення договірних зобовязань щодо гарячого водопостачання (за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт) за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року в сумі 6 211,62 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування понесених нею збитків (щодо придбання водонагрівача побутового електричного), в розмірі 2 580,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування понесених нею збитків (щодо гарячого водопостачання) за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2017 року суму в розмірі 14 402,12 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що між позивачем та відповідачем - комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради було укладено Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води (надалі - Договір), згідно з яким відповідач зобовязувався надавати позивачу та членам її сімї послуги з теплопостачання, зокрема безперебійного централізованого гарячого водопостачання. Даний договір діяв з 01 січня 2012 року по 14 листопада 2017 року. Для оплати послуги відповідачем був відкритий для позивача особовий рахунок № 7-705988. За Договором зазначено чотири споживача, що підтверджується Довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, наданої обєднанням багатоквартирного будинку «Робоча 65» від 14 грудня 2017 року. Відповідач зобовязаний виконувати умови договору належним чином і у встановлений термін, відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України. Відповідно до Договору відповідач зобовязаний надавати позивачу та членам її сімї послуги з безперебійного централізованого гарячого водопостачання. Але на протязі тривалого часу, зокрема з 2006 року, відповідач взагалі не виконує свої обовязки по гарячому водопостачанню, зазначені у Договорі. Листом від 31 серпня 2017 року № 1583-сс відповідач повідомив, що відсутність гарячого водопостачання повязана з демонтажем труб. При цьому, відповідач не вказав ні очікуваний час відновлення демонтованих труб, ні час демонтажу (період відсутності гарячого водопостачання), та на якому балансі вони знаходяться. Раніше, листом від 03 серпня 2015 року № 2621 відповідач повідомив, що відсутність у позивача гарячого водопостачання пов'язана з заборгованістю споживачів будинку перед відповідачем (виконавцем послуги) за спожиту теплову енергію і його неможливістю у звязку з цим розрахуватися за спожитий природний газ, що призвело до обмеження лімітів природного газу. Але відповідач безпідставно припинив надання позивачу послуги з гарячого водопостачання, незважаючи на те що позивач є добросовісним споживачем, щомісячно сплачує надані їй послуги та не має заборгованості перед відповідачем, що підтверджується витягами з особистого рахунку № 7-705988 за період з липня 2012 року по червень 2015 року, з жовтня 2015 року по червень 2016 року та з липня 2016 року по серпень 2017 р. Відповідач визнає факт припинення надання позивачу послуги з гарячого водопостачання, але протягом тривалого часу не надає позивачу належні відповідно до договору послуги з централізованого гарячого водопостачання, чим істотно порушує її права як споживача. В ситуації такої довготривалої відсутності гарячого водопостачання 28 серпня 2016 року позивач була вимушена придбати за власні кошті водонагрівач побутовий електричний моделі «Hi-Therm Eco Life VBO 100», вартістю 2 580,00 грн., та встановити його у своїй квартирі для відновлення свого порушеного права на гаряче водопостачання. Відновлення її порушеного права на гаряче водопостачання здійснювалась оплатою позивачем двох складових зазначеної послуги - холодної води та електроенергії. Відповідно до підпункту 4 пункту 21 Договору відповідач несе відповідальність у разі порушення зобовязань, встановлених договором або законодавством. В результаті протиправних дій, повязаних з невиконанням умов Договору відповідач повинен сплатити компенсацію за порушення договірних зобовязань щодо гарячого водопостачання (за перевищення строків проведення аварійно-відбудовних робіт), загальна сума якої за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року становить 6 211,62 грн. Відповідно до підпункту 2 пункту 21 Договору відповідач несе відповідальність у разі надання послуг не в повному обсязі шляхом виплати компенсації за перевищення строків проведення аварійно-відбудовних робіт в розмірі, встановленому законодавством. Наявність вини відповідача, яка визначена як протиправність дій відповідача по припиненню гарячого водопостачання з 2008 року по 30 вересня 2016 року вже встановлена рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року (справа № 204/7625/14-ц) та від 20 грудня 2016 року (справа № 204/6378/16-ц). Ненадання позивачу послуги з гарячого водопостачання зобовязує відповідача відшкодувати їй збитки завдані невиконанням договору про надання послуг у повному обсязі. Розмір понесених позивачем витрат на відновлення її порушеного права на гаряче водопостачання, яке позивач просить стягнути з відповідача, за її розрахунками складає 14 402,12 грн.

02 березня 2018 року представник відповідача надав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що дійсно між КП «Теплоенерго» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання послуг з центрального опалення, та постачання гарячої води. Відповідно до умов п. 27 укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, виконавець не несе відповідальність у разі якщо обмеження або припинення надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води сталося у разі обмеження або припинення постачання виконавцю енергоресурсів (газ, електроенергія) з боку енергопостачальних організацій. Умовами обмеження або припинення постачання виконавцю енергоресурсів є факт зниження обсягів (лімітів, номінацій) зрідженого газу з боку єдиного постачальника газу НАК «Нафтогаз України». Наявних обсягів постачання природного газу, який надходить на виробничі потужності відповідача недостатньо для надання послуг з гарячого водопостачання, а достатньо лише для здійснення централізованого опалення приміщень. Отже, КП «Теплоенерго» не має можливості постачати гарячу воду не тільки у квартиру ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, а й взагалі забезпечувати нею житловий фонд. Таким чином вважає, що заявлена позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача по припиненню гарячого водопостачання є безпідставною, оскільки дії КП «Теплоенерго» відповідають положенням п. 27 укладеного між сторонами договору. Обовязок виплати компенсації у виконавця згідно з законодавством України вникає лише за обставини проведення аварійно-відбудовних робіт, отже не є абсолютним за умови ненадання або надання не в повному обсязі послуг з постачання гарячої води. Договором розмір компенсації також не визначено. Відповідачем жодного нарахування позивачу не здійснювалось, а отже відсутні підстави для проведення перерахунку. Також зазначає, що складові тарифу, застосовані Національною комісією під час його формування суттєво відрізняються від витрат, які може понести фізична особа для підігріву холодної води побутовим засобами, оскільки позивач не має ні витрат на оплату праці найманих працівників, ні інших чинників, включених до тарифу. Належного обґрунтування вартості підігріву води позивачем не наведено, як і не визначено конкретного обсягу холодної води та електроенергії, які використані позивачем для отримання гарячої води побутовими засобами. Також, відповідач не погоджується з обсягом використаної позивачем холодної води (для підігріву), використаним у розрахунках, оскільки він є припущенням. Аналогічним припущенням є і розрахунок витрат на електричну енергію, яка за твердженням позивача використана для підігріву води. На думку відповідача, факт придбання позивачем водонагрівача побутового електричного вартістю 2 580,00 грн. не кореспондується із обов'язком відповідача відшкодувати їй його вартість, оскільки відповідачу невідомі критерії та підхід позивача, якими позивач керувався при виборі певної моделі водонагрівача, а позивач в свою чергу такий вибір моделі жодним доказом не обґрунтувала. Застосування положень про відшкодування шкоди при даних відносинах не відповідає дійсності, оскільки відповідачем жодної матеріальної шкоди позивачу не було заподіяно, а неправомірність дій та вини відповідача не доведено належним чином. Оскільки протиправність поведінки завдавача шкоди є однією з підстав відповідальності, шкода завдана правомірними діями за загальним правилом не відшкодовується. У даному випадку позивач вважає шкодою витрати, які вона понесла у зв'язку із придбанням вищезазначеного електричного водонагрівача. Проте, такі посилання позивача не узгоджуються зі змістом статті 22 ЦК України, якою визначено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. На підставі вищевикладеного, вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не відповідають вимогам законодавства.

15 березня 2018 року позивач надав на адресу суду відповідь на відзив відповідача, у якому зазначив, що відповідач не надав належних доказів обмеження постачання відповідачу (виконавцю) енергоресурсів. Крім того, з аналізу наданих позивачу відповідей, зокрема листа відповідача від 03.08.2015 року № 2621, обмеження лімітів природного газу для відповідача повязано із заборгованістю споживачів перед відповідачем. Листом від 31.08.2017 року № 1583-сс відповідач обґрунтовував відсутність гарячого водопостачання не обмеженням лімітів енергоресурсу, а демонтажем труб. Зниження обсягів (лімітів, номінацій) природного газу, на думку позивача, знаходиться не у суспільно-політичній площині як стверджує відповідач, а у прямій залежності від можливостей відповідача оплатити (отримати) необхідні ліміти енергоресурсів. Але у звязку з значними боргами споживачів перед відповідачем останній замовляє обсяг енергоресурсів у меншому обємі. Застосування позивачем середніх норм споживання та посилання на наукові видання та формулу для розрахунку збитків позивач вважає цілком вірним. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Представник відповідача надав суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що Кабінет Міністрів України ще у 2000 році (17 січня) прийняв постанову №59 «Про забезпечення дисципліни розрахунків за спожиті природний газ, теплову та електричну енергію», якою визнано настання кризи платежів у паливно-енергетичному комплексі. Дана постанова є досі чинною. Щодо позовних вимог про виплати компенсації за порушення договірних зобовязань щодо гарячого водопостачання за період з 01.10.2015 року по 14.11.2017 року, стягнення суми відшкодування збитків щодо гарячого водопостачання за період з 01.10.2015 року по 31.10.2017 року, то аналогічні позовні вимоги, за той самий період часу, із тим самим складом учасників справи вже були предметом розгляду цивільної справи 204/6378/16ц, за наслідками розгляду якої позивачу в задоволенні цих вимог було відмовлено. Рішення суду у вказаній справі набрало законної сили.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року провадження в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про стягнення збитків щодо гарячого водопостачання за період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2016 року, було закрито.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.

Допитаний в судовому засіданні 17 квітня 2018 року в якості свідка ОСОБА_1 суду пояснив, що він є чоловіком позивача по справі. З 2006 року почалися перебої у гарячому водопостачанні. Через два роки постачання відповідачем гарячої води до квартири позивача взагалі було припинено. З того часу холодну воду сімя позивача була вимушена нагрівати на електроплиті, а згодом у звязку з відсутністю гарячого водопостачання, у 2007 року був придбаний водонагрівальний бак, який вийшов з ладу у 2016 році. Вони звертались до відповідача з заявами про відновлення гарячого водопостачання, однак такі звернення результатів не дали. Потім, у серпні 2016 року ними був придбаний водонагрівач електричний.

Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та визнавалося сторонами, що позивач ОСОБА_3 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому, ОСОБА_3 зареєстрована у вказаній квартирі АДРЕСА_2, що підтверджується Довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14 грудня 2017 року, виданою Обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «Робоча 65» (а.с. 14). Окрім позивача, у вказаній квартирі проживають також: ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

01 січня 2012 року між ОСОБА_3 та Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради був укладений Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, згідно з яким Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради зобовязалось надавати ОСОБА_3 вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, а ОСОБА_3 зобовязалась своєчасно оплачувати надані послуги на умовах, передбачених договором (а.с. 12-13). У звязку з цим на ім'я ОСОБА_6 був відкритий особовий рахунок № 7-705988.

Вказаний факт встановлений також рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року по справі № 204/6551/15-ц (провадження № 2/204/2436/16), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року (а.с. 146-148).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Сторонами визнавався той факт, що Договір від 01.01.2012 року укладений між відповідачем та позивачем ОСОБА_3 діяв до 14.11.2017 року, після чого було переукладено новий договір на імя ОСОБА_1.

Разом з цим судом встановлено, що з 2006 року постачання гарячої води до квартири позивача відбувалось з перебоями, а з 2008 року відповідач взагалі припинив надавати позивачу послуги з гарячого водопостачання. Вказані обставини були визнані представником відповідача в судовому засіданні, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначені законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв на: проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад або місцевими державними адміністраціями згідно з нормативними документами; міжопалювальний період для систем опалення, рішення про початок та закінчення якого приймається виконавчими органами відповідних місцевих рад або місцевими державними адміністраціями виходячи з кліматичних умов згідно з правилами та іншими нормативними документами; ліквідацію наслідків аварій або дії обставин непереборної сили.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, що закріплено у п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Крім того, згідно п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобовязаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року по справі № 204/7625/14-ц (провадження № 2/204/698/15), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року було визнано протиправними дії Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради по припиненню ОСОБА_3 гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_3, за період з 2008 року по теперішній час (а.с. 15-17).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року по справі № 204/6551/15-ц (провадження № 2/204/2436/16), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 року було визнано протиправними дії Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради по припиненню ОСОБА_3 гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_3, за період 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року (а.с. 146-148).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року було виправлено описку, допущену у вищевказаному рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року в частині зазначення дати ухвалення судом даного рішення, та зазначено вважати датою ухвалення даного рішення суду 20 грудня 2016 року (а.с. 163).

Однак, судом встановлено, що після ухвалення судом вищезазначених рішень відповідачем позивачу так і не було відновлено постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1.

Факт ненадання позивачу відповідачем послуг з гарячого водопостачання за період з 01 жовтня 2016 року по 14 листопада 2017 року визнавався представниками обох сторін.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позову посилається на те, що питання зниження обсягів споживання газу знаходиться у суспільно-політичній площі. У звязку зі зниженням обсягів (лімітів, номінацій) зрідженого газу з боку постачальника газу НАК «Нафтогаз України», наявних обсягів постачання природного газу не вистачає для надання послуг з гарячого водопостачання, а достатньо лише для здійснення централізованого опалення приміщень, у звязку з чим КП «Теплоенерго» не має можливості постачати гарячу воду.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, в обґрунтування вищевказаних тверджень відповідач не надав суду жодного доказу, у звязку з чим суд не приймає вказані твердження до уваги, оскільки у розумінні ст.ст. 76, 81 ЦПК України вони є недоведеними, як не доведений і факт того, що непостачання позивачу гарячої води обумовлено суспільно-політичними питаннями.

Більш того, з листа Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровскої міської ради від 31 серпня 2017 року № 1583-сс вбачається, що за адресою вул. Робоча, 65 не має подачі гарячого водопостачання у звязку з демонтажем труб (а.с. 18).

А листом від 03 серпня 2015 року № 2621, відповідач повідомляв позивача про те, що відсутність гарячого водопостачання АДРЕСА_4, повязана з заборгованістю споживачів перед КП «Теплоенерго» за спожиту теплову енергію і неможливістю розрахуватись за спожитий природний газ, що призвело до обмеження лімітів природного газу (а.с. 20).

При цьому,суд вважає за потрібне зазначити, що позивач не має заборгованості перед позивачем за послуги з постачання гарячої води, що визнано відповідачем по справі та підтверджено виписками з особового рахунку позивача № 7-705988 за період з липня 2012 року по червень 2015 року (а.с. 20 (зворотній бік)), за період з жовтня 2015 року по червень 2016 року (а.с. 21), а також за період з червня 2016 року по серпень 2017 року (а.с. 19).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 19 Договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 01 січня 2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, було визначено, що Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради зобовязане забезпечувати вчасне та відповідної якості створення послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Однак, відповідач свого обовязку перед позивачем з надання послуг з постачання гарячої води не виконує.

У звязку з викладеним, дослідивши та проаналізувавши наявні у справі докази, а також враховуючи, що відповідач не виконує свого обовязку та не надає позивачу обумовлені Договором послуги з постачання гарячої води, а позивач не має заборгованості перед позивачем з оплати вказаних послуг, суд приходить до переконливого висновку, що дії відповідача по припиненню позивачу гарячого водопостачання за період з 01 жовтня 2016 року по 14 листопада 2017 року є протиправними, а отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за порушення договірних зобовязань щодо гарячого водопостачання, а саме за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт, за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року, у розмірі 6 211,62 грн., суд вважає за потрібне зазначити наступне.

Згідно підпункту 2 пункту 21 Договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 01 січня 2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, виконавець несе відповідальність у разі зниження кількісних і якісних показників створених послуг, надання послуг не в повному обсязі - шляхом зменшення розміру плати та виплати споживачеві компенсації за перевищення строків проведення аварійно-відбудовних робіт в розмірі, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право отримувати від виконавця компенсацію в розмірі, визначеному договором, рішенням суду або законодавством, за перевищення нормативних термінів на проведення аварійно-відновлювальних робіт.

Аналогічна норма закріплена у п. 23 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

З викладеного вбачається, що вищевказаний договір від 01 січня 2012 року та стаття 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» повязують обовязок відповідача здійснити виплату компенсації з певною подією, а саме перевищенням строків проведення аварійно-відновлювальних робіт. Отже, обовязок виплати компенсації в даному випадку виникає лише за умови проведення аварійно-відновлювальних робіт та відповідно перевищення їх строків.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року по справі № 204/6551/15-ц (провадження № 2/204/2713/15) позовну заяву ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради про захист прав споживача та стягнення компенсації за порушення договірних зобовязань було задоволено частково та стягнуто з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_3 компенсацію за порушення договірних зобовязань щодо гарячого водопостачання (за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт) у сумі 2 661,02 грн. (а.с.185-186). Вказане рішення набрало законної сили 29 грудня 2015 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, суд вважає встановленим той факт, що під час розгляду Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справи № 204/6551/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради про захист прав споживача та стягнення компенсації за порушення договірних зобовязань та ухвалення за результатами її розгляду рішення від 17 грудня 2015 року судом не було встановлено факту проведення відповідачем аварійно-відновлювальних робіт або будь-яких інших робіт, спрямованих на відновлення постачання гарячої води населенню.

Відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Отже, під час розгляду даної справи обставини щодо виконання відповідачем аварійно-відновлювальних робіт та перевищення строків їх виконання, входять до предмета доказування та підлягають доведенню тією стороною, яка посилається на їх наявність в обґрунтування своїх вимог, тобто позивачем по справі.

За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши текст вказаного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року по справі № 204/6551/15-ц встановлено, що під час розгляду вказаної справи судом не було встановлено та констатовано факту проведення відповідачем аварійно-відновлювальних робіт, а надана судом оцінка вказаному факту під час розгляду даної справи судом до уваги не береться, оскільки не є обовязковою у відповідності до приписів ч. 7 ст. 82 ЦПК України.

Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача компенсацію за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт, за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року. Однак, як вже зазначалось вище, відповідач припинив надавати позивачу послуги з гарячого водопостачання ще у 2008 року. Жодних доказів у розумінні ст.ст. 76, 81 ЦПК України, на підтвердження того, що з 2008 року відповідачем проводяться або проводились аварійно-відновлювальні роботи та саме у звязку з цим позивачу відповідачем не надаються послуги з постачання гарячої води, стороною позивача не надані. Більш того з пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що будь-яких аварійно-відновлювальних робіт, спрямованих на відновлення постачання гарячої води населенню, відповідачем не проводиться та не проводилось, а припинення населенню постачання гарячої води повязане з іншими обставинами.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем під час розгляду вказаної справи не доведено факту проведення відповідачем аварійно-відновлювальних робіт, та як наслідок не доведено і факту перевищення відповідачем строків виконання цих робіт, а також враховуючи, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська під час розгляду цивільної справи № 204/6551/15-ц (провадження № 2/204/2713/15) та ухвалення за наслідками її розгляду рішення суду від 17 грудня 2015 року не було встановлено факту проведення відповідачем таких робіт, суд вважає, що в даному випадку у відповідача не виникло обовязку перед позивачем виплатити на користь позивача компенсацію за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року.

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача компенсації за порушення договірних зобовязань щодо гарячого водопостачання, а саме за перевищення строків аварійно-відбудовних робіт, за період з 01 жовтня 2015 року по 14 листопада 2017 року, задоволенню не підлягають у звязку з їх недоведеністю стороною позивача.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача збитків щодо гарячого водопостачання за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2017 року, у розмірі 14 402,12 грн., а також стягнення збитків щодо придбання водонагрівача побутового електричного у розмірі 2 580,00 грн., суд виходить з наступного.

Як вже зазначалось вище, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2018 року провадження в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про стягнення збитків щодо гарячого водопостачання за період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2016 року, було закрито на підставі пункту 3 частини 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки вказані позовні вимоги вже були предметом розгляду в іншій цивільній справі, по якій Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 20 грудня 2016 року було ухвалено рішення про відмову у їх задоволенні, яке набрало законної сили 05 грудня 2017 року.

Отже, під час розгляду даної справи суд розглядає позовні вимоги про стягнення збитків щодо гарячого водопостачання за період з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг.

Разом з цим, згідно пункту 21 Договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 01 січня 2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, виконавець, тобто відповідач по справі, несе відповідальність у разі: неналежного надання або ненадання послуг, що призвело до заподіяння збитків майну та/або приміщенню споживача, шкоди його життю чи здоровю, - шляхом відшкодування збитків; порушення прав споживачів згідно із законодавством, порушення зобовязань, встановлених договором або законодавством.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У даній позовній заяві позивач, серед іншого, просить стягнути з відповідача збитки щодо гарячого водопостачання та мотивує вказані вимоги тим, що для відновлення свого порушеного права на гаряче водопостачання позивач була вимушена значно збільшити обсяг використання холодної води та електроенергії для її підігріву, у звязку з чим позивач понесла збитки, розмір яких за її розрахунками за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2017 року становить 14 402,12 грн., та які позивач просить стягнути з відповідача.

З наданих позивачем графіків споживання електроенергії за період з 2005 року по 2017 рік по особовому рахунку позивача № 3738369 вбачається, що обсяг використання позивачем електричної енергії у порівнянні з 2005 роком дійсно значно збільшився (а.с. 100-109).

Однак, представником позивача під час розгляду справи не надано суду жодних належних доказів того, що збільшення обсягу використання електроенергії та холодної води позивачем, та як наслідок понесені у звязку з цим витрати, напряму повязані саме з відсутністю гарячого водопостачання. Сам по собі факт відсутності гарячого водопостачання та надання позивачем квитанцій про сплату комунальних послуг не може бути належним доказом понесених збитків, оскільки між цими обставинами відсутній причинно-наслідковий зв'язок, і позивачем не доведено, що збільшення обсягів споживання електроенергії сталося саме внаслідок припинення їй постачання гарячої води, а не з інших обєктивних причин, (наприклад, збільшення кількості у позивача токоприймачів та їх потужності, збільшення загально родинного обсягу споживання, тощо).

Відповідач з 2008 року не надає позивачу послуги з постачання гарячої води, у звязку з чим відповідач також і не нараховує плату за вказані послуги, що підтверджується виписками з особового рахунку позивача № 7-705988 за період з липня 2012 року по червень 2015 року (а.с. 20 (зворотній бік)), за період з жовтня 2015 року по червень 2016 року (а.с. 21), а також за період з червня 2016 року по серпень 2017 року (а.с. 19).

З аналізу наданих позивачем розрахунків понесених витрат на холодну воду та електроенергію (а.с. 39-53) вбачається, що позивач бажає компенсувати такі витрати за рахунок відповідача в повному обсязі, при цьому не враховує того, що послуги з постачання гарячої води є оплатними послугами, та у випадку, якщо б відповідач не припинив надавати позивачу послуги з постачання гарячої води, позивач оплачував би такі послуги на умовах передбачених договором та ніс відповідні матеріальні витрати. Однак з позовної заяви вбачається, що позивач надала виставлені їй рахунку за послуги водопостачання та електроенергію, та намагається компенсувати їх вартість за рахунок відповідача, що на думку суду не може бути підставою для їх стягнення з відповідача, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на Законі.

Тобто, у випадку задоволення позову та стягнення з відповідача витрат понесених позивачем на оплату послуг за холодну воду та електроенергію, відбудеться перекладання обовязку зі сплати комунальних послуг на іншу особу, а не стягнення збитків.

З наведеного очевидним є висновок про те, що витрати позивача за холодну воду та електроенергію не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки вказані витрати є обовязковими комунальними платежами, які повинна нести кожна особа, яка є споживачем комунальних послуг.

У звязку з викладеним, суд приходить до висновку, що такі вимоги позивача є недоведеними належними доказами та не ґрунтуються на положеннях законодавства, у звязку з чим підстав для задоволення позовних вимог в цій частині не має.

Також, судом встановлено, що у серпні 2016 року у квартирі позивача, за адресою: АДРЕСА_1, був встановлений водонагрівач моделі «Hi-Therm Eco Life VBO 100», заводський номер 1А, що підтверджується довідкою Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Робоча 65» від 11 квітня 2017 року (а.с. 30).

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача збитки щодо придбання водонагрівача побутового електричного моделі «Hi-Therm Eco Life VBO 100», придбаного 28 серпня 2016 року, у розмірі 2 580,00 грн., на підтвердження чого надала копією товарного чеку № 3 від 28 серпня 2016 року (а.с. 26).

Однак, позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами, що придбання водонагрівача побутового електричного має причинно-наслідковий зв'язок з припиненням відповідачем позивачу гарячого водопостачання, та не доведено, що такі витрати позивач понесла саме для відновлення порушеного (на її думку) права, (оскільки гаряче водопостачання можливо отримувати і іншим шляхом, наприклад встановленням газової колонки, або інших газових водонагрівальних приладів), тобто позивачем не доведено, що витрати повязані з придбанням водонагрівача є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України і завдані їй саме внаслідок припинення гарячого водопостачання відповідачем.

Крім того, товарний чек № 3 від 28 серпня 2016 року не містить інформації про те, що водонагрівач моделі «Hi-Therm Eco Life VBO 100» вартістю 2 580,00 грн. придбаний саме позивачем ОСОБА_3 а не будь-якою іншої особою, та що саме вона понесла витрати на його придбання, що позбавляє суд можливості достовірно встановити обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що такі вимоги позивача також є недоведеними належними та допустимими доказами, у звязку з чим задоволенню не підлягають.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивач ОСОБА_3 як споживач послуг на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору за вимогами про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення позивачу гарячого водопостачання, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за вищевказаними позовними вимогами у розмірі 640,00 грн.

Крім того, оскільки під час розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення інших позовних вимог ОСОБА_3, то судові витрати ОСОБА_3 по сплаті судового збору за позовними вимогами майнового характеру у розмірі 640,00 грн. підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі ст. 22, 526, 527 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 16, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 23 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, та керуючись 2, 4, 76, 81, 82, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про захист прав споживача, стягнення компенсації за договором та відшкодування збитків задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради по припиненню ОСОБА_3 гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1, за період з 01 жовтня 2016 року по 14 листопада 2017 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (місцезнаходження: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 37, ) судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень, 00 копійок) на користь держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.Л. Черкез