Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 607/7205/16-ц

провадження № 61-27959св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішенняТернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня

2016 року в складі судді Дзюбича В. Л. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 17 січня 2017 року в складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Кузьми Р. М.,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 12 квітня 2016 року сталася ДТП за участю автомобілів «Subary Legacy», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_5, власником якого є ОСОБА_2, та «ВАЗ 2106», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2016 року винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_3 Згідно зі звітом № 52 про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Subary Legacy», державний номерний знак НОМЕР_1, у результаті його пошкодження в ДТП, без урахування коефіцієнту фізичного зносу деталей автомобіля складало

17 074,21 грн, вартість робіт з проведення оцінки - 600,00 грн, а усього

17 674,21 грн.

Посилаючись на вказане, позивач просив суд задовольнити його вимоги та стягнути на його користь з ОСОБА_3 вартість матеріального збитку у розмірі 17 074,21 грн та вартість робіт з проведення оцінки - 600,00 грн, а усього 17 674,21 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 17 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 17 січня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 17 674,21 грн грошового відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач, як винна у ДТП особа, зобов'язаний відшкодувати ОСОБА_2 шкоду, яка спричинена його автомобілю.

У серпні 2017 рокуОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що у даному випадку майнову шкоду повинна відшкодовувати винна особа у ДТП, оскільки транспортний засіб «ВАЗ 2106», державний номерний знак НОМЕР_2, з вини якого сталась ДТП, на момент ДТП був застрахований у ПАТ «Страхова компанія «Провідна» за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Встановлено, що 12 квітня 2016 року сталася ДТП за участю автомобілів «Subary Legacy», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія

ОСОБА_5, та «ВАЗ 2106», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію від 08 серпня 2009 року № Р 0705836 власником автомобіля «Subary Legacy», державний номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_2

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 01 червня 2016 року винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_3

Згідно зі звітом № 52 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Subary Legacy», державний номерний знак НОМЕР_1, у результаті його пошкодження у ДТП, без урахування коефіцієнту фізичного зносу деталей автомобіля складало 17 074,21 грн, вартість робіт з проведення оцінки - 600,00 грн, а усього 17 674,21 грн.

Матеріали справи містять поліс від 11 квітня 2016 року № АЕ/7270744, відповідно до якого цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ 2106», державний номерний знак НОМЕР_2 була застрахована у

ПАТ «Страхова компанія «Провідна», ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю - 200 000 грн, за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об'єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що власник автомобіля який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц.

Відповідно до статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. У разі відсутності згоди на це позивача суд залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Проте, на порушення вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції вирішуючи спір по суті, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, всупереч статті 33 ЦПК України не вирішив питання про залучення до участі у справі ПАТ «Страхова компанія «Провідна» як співвідповідача.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції на стадії розгляду справи позбавлений права залучити до участі у справі сторону, зокрема співвідповідача.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, покладаючи обов'язок із відшкодування майнової шкоди, завданої позивачу пошкодженням автомобіля у результаті ДТП, на ОСОБА_3 вищевикладені вимоги закону не врахував, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 389, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області

від 17 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило