Постанова

Іменем України

17 травня 2018 року

м. Київ

справа №234/3952/14-ц

провадження №61-16188св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Донецької області від 13 серпня 2015 року у складі колегії суддів: Жарової Ю. І., Халаджи О. В., Канурної О. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, у якому просило виселити останніх з квартири АДРЕСА_1

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 17 липня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_4, останній відкрито кредитну лінію у розмірі

17 000 доларів США строком на умовах, визначених договором, строком до 15 липня 2012 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договром іпотеки від 17 липня 2007 року, укладеним між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до якого останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2, загальною площею

55 кв.м, житловою площею 31,80 кв.м. Позичальник належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 30 квітня 2010 року було звернуто стягнення на вказану квратиру шляхом її продажу.

Підставою для звернення до суду з даним позовом стала та обставина, що особи, які проживають в іпотечній квартирі, на вимогу позивача, не бажають добровільно виселитися із вказаного жилого приміщення.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 09 липня 2015 року у складі судді Клімова В. В. позов задоволено.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_3 у м. Краматорську Донецької області. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки, відповідачі не звільнюють вказану квартиру добровільно, що є порушенням прав позивача, як власника житлового приміщення.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 13 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов залишено без задоволення.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідно до чинного законодавства особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло не надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Оскільки в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених банком позовних вимог.

01 вересня 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Донецької області

від 13 серпня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня

2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк»просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права

Касаційна скарга мотивована тим, що предмет іпотеки було придбано за кредитні кошти. Крім того, апеляційний суд не вказав закон, який покладає на банк обовязок забезпечити відповідачів іншим житловим приміщенням та в позові зазначити інше житлове приміщення.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Установлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційний суд установив, що на забезпечення виконання

ОСОБА_4 умов кредитного договору від 17 липня 2007 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали в іпотеку банку квартиру

АДРЕСА_1 загальною площею 55 кв.м, житловою площею 31,80 кв.м. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 30 квітня 2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на наведену вище квартиру шляхом її продажу. Відповідачі самостійно знялися з реєстрації, проте продовжують проживати в спірній квартирі та добровільно її не звільняють.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Встановлено, що в іпотеку передано квартиру яка належала відповідачам на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири

від 05 вересня 2001 року, відтак, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла.

У справі, яка переглядається, суди вірно застосували положення частини другої статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Аргументи касаційної скарги про те, що кредит було надано на придбання іпотечного майна спростовується змістом кредитного договору (пункт 1.3) та пунктом 7 іпотечного договору, згідно із якими кредит надано на споживчі цілі (а. с. 8,16-17).

Крім того, відсутність прямої правової норми, яка покладає на будь-яку особу обов'язок надати житлове приміщення у разі застосування частини другої статті 109 ЖК України не може бути підставою для задоволення позову про виселення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 13 серпня 2015 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська