Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 759/10970/13-ц

провадження № 61-13639св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - прокурор Святошинського району міста Києва,

відповідачі: Київська міська рада, ОСОБА_1, ОСОБА_2,

треті особи: Садівниче товариство «Зв'язківець», Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року у складі судді Макаренко В. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Болотова Є. В., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року прокурор Святошинського району міста Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради (далі - КМР), ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Садівниче товариство «Зв'язківець» (далі - СТ «Зв'язківець»), Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, яке існувало до порушення, зобов'язання повернути земельну ділянку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор Святошинського району міста Києва посилався на те, що рішенням III сесії VI скликання КМР від 09 липня 2009 року № 854/1910 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 отримала державний акт серії НОМЕР_3 на вищезазначену земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА)) 17 червня 2010 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03767. 07 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, на підставі якого до ОСОБА_2 перейшло право власності на земельну ділянку, про що зроблено відмітку у державному акті серії НОМЕР_3. Спірна земельна ділянка на час прийняття рішення КМР належала до земель рекреаційного призначення та без зміни цільового призначення була надана відповідачу ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки не погоджувалося з контролюючими органами, тому оспорюваним рішенням КМР від 09 липня 2009 року № 854/1910 незаконно змінено функціональне призначення спірної земельної ділянки. Враховуючи викладене, прокурор Святошинського району міста Києва просив: визнати незаконним та скасувати рішення III сесії VI скликання КМР від 09 липня 2009 року № 854/1910 «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за вищевказаною адресою, виданий ОСОБА_1 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР 17 червня 2010 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 05-7-03767; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої за вищевказаною адресою, вартістю 358 040 грн 75 коп., укладений 07 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Давиденко Ю. А.; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва в особі КМР; зобов'язати ОСОБА_2 повернути КМР земельну ділянку.

Судами справа розглядалася неодноразово.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення КМР від 09 липня 2009 року № 854/1910 «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнано недійсним виданий на ім'я ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану по АДРЕСА_1, серії НОМЕР_2, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) 17 червня 2010 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03767, в якому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Давиденко Ю. А. внесено запис про засвідчення договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_1) вартістю 358 040 грн 75 коп., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Давиденко Ю. А. 07 грудня 2010 року. Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 358 040 грн 75 коп. за територіальною громадою міста Києва в особі КМР. Зобов'язано ОСОБА_2 повернути на користь КМР земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 358 040 грн 75 коп., що розташована по АДРЕСА_1.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позовні вимоги в частині визнання незаконним і скасування рішення КМР від 09 липня 2009 року № 854/1910 є обґрунтованими, оскільки оспорюване позивачем рішення прийнято з порушенням вимог законодавства. Визнаючи недійсним державний акт, виданий на ім'я ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка не може належати відповідачу ОСОБА_5 Ухвалюючи рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу, місцевий суд дійшов висновку про те, що земельна ділянка відчужена особою, яка не була власником і не могла розпорядитися нею. Оскільки оскаржуваним рішенням, державним актом та договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки було порушено право власності територіальної громади міста Києва на землю, то вказане право підлягає захисту шляхом відновлення становища, яке існувало до його порушення.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку, та зобов'язання повернути земельну ділянку скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюване позивачем рішення КМР від 09 липня 2009 року № 854/1910 прийнято всупереч вимогам законодавства та порушує право на землю територіальної громади міста Києва. Рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують. Разом з тим суд першої інстанції не звернув уваги на те, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, у зв'язку з чим позовна вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, які дають право витребувати в набувача це майно.

У березні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову або передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій щодо протиправності погодження проекту відведення земельної ділянки Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого комітету Київради (КМДА) надумані і не ґрунтуються на вимогах земельного законодавства. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що спірна земельна ділянка віднесена до категорії земель рекреації з цільовим призначенням - зелені насадження загального користування. Судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що згідно із законодавством, чинним на час укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, перехід права власності здійснювався шляхом відповідного запису (відмітки) нотаріусом та реєстратором в державному акті. Таким чином, документами, що посвідчують право власності, є державний акт з відмітками про перехід права власності в сукупності з договором купівлі-продажу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 31 серпня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У травні 2016 року СТ «Зв'язківець» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило її відхилити, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Спірна земельна ділянка знаходиться між територією СТ «Зв'язківець» та автомобільною дорогою М-06 Київ-Чоп і на ній розташовані зелені лісозахисні насадження. Рішення КМР про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки прийнято з порушенням вимог законодавства і порушує права на землю територіальної громади міста Києва. Державне управління охорони навколишнього природного середовища в місті Києві Міністерства охорони навколишнього природного середовища України є органом, який погоджує проекти відведення земельних ділянок в місті Києві. Проект землеустрою щодо відведення 33 земельних ділянок захисної лісосмуги, в тому числі спірної земельної ділянки вказаним органом не погоджувався. Вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку є похідною і залежить від законності рішення органу, на підставі якого його видано.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 березня 2018 року справу № 759/10970/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою пункту 12 «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положенням статті 118 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частина шоста статті 118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до статті 123 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду).

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша, друга статті 20 ЗК України).

З матеріалів справи встановлено, що проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 погоджено з Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу КМР (КМДА), Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), Державною службою з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА).

Виконуючи доручення КМР від 12 червня 2008 року № 29/233-К-7184, Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу КМР (КМДА) надало висновок про погодження проекту відведення земельної ділянки в установленому законодавством порядку для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, без права забудови до погодження та затвердження проектної документації у встановленому законодавством порядку. З цього висновку вбачається, що зазначена територія земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804, за функціональним призначенням належить до садибної забудови.

Крім того, про належність спірної земельної ділянки до садибної забудови йдеться у висновку Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА) від 29 травня 2009 року № 071/04-4-22/2840 про погодження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, яке у 2009 року (час погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки) мало відповідні повноваження на підставі рішення КМР від 15 липня 2004 року № 457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в місті Києві» та Положення про Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), затвердженого рішенням КМР від 26 грудня 2002 року № 221/381.

Державна служба з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України висновком від 04 червня 2009 року № 22-1677/9 погодила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва, обслуговування та експлуатації індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка не входить до історичних ареалів міста, перебуває за межами архітектурних і археологічних заповідників, архітектурних та археологічних охоронних зон і зон регулювання забудови. Пам'ятки культурної спадщини на ділянці відсутні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою було погоджено висновком Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) від 05 червня 2009 року № 05-4651.

Судами встановлено, що рішенням III сесії VI скликання КМР від 09 липня 2009 року № 854/1910 «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 одержала державний акт серії НОМЕР_2 на вищезазначену земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) 17 червня 2010 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03767, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 із земель міста в порядку безоплатної приватизації.

З огляду на викладене, ухвалюючи рішення про визнання незаконним і скасування рішення КМР від 09 липня 2009 року № 854/1910 «Про передачу ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» та про визнання недійсним державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції, з рішенням якого в цій частині погодився апеляційний суд, дійшли помилкового висновку про те, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель рекреаційного призначення, а висновок судів попередніх інстанцій про порушення КМР норм статей 118, 123 ЗК України при вирішенні питання про надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки не відповідає змісту зазначених правових норм.

Тому позов прокурора Святошинського району міста Києва в частині визнання незаконним і скасування рішення III сесії VI скликання КМР від 09 липня 2009 року № 854/1910 «Про передачу громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» не підлягає задоволенню, у зв'язку з чим оскаржувані судові рішення в означеній частині слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

07 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, на підставі якого право власності на цю ділянку перейшло до ОСОБА_6, про що зроблено відмітку в державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3.

Основною заявленою прокурором Святошинського району міста Києва у цій справі вимогою є визнання незаконним і скасування рішення КМР. Решта позовних вимог випливає з цієї вимоги і залежить від її вирішення. У зв'язку з відмовою у задоволенні цієї вимоги решта позовних вимог також не підлягають задоволенню.

Рішення апеляційного суду в частині відмови в позові з наведених у ньому підстав не може залишатися в силі, оскільки правовими підставами для такої відмови є те, що вимоги про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку та зобов'язання повернути земельну ділянку є похідними від основної вимоги про визнання незаконним і скасування рішення КМР. Тому при необґрунтованості основної вимоги в задоволенні похідних вимог необхідно відмовити.

Крім того, Верховним Судом взято до уваги, що у пунктах 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), яке набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися в першу чергу на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні ЄСПЛ від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

У рішенні ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, позбавлення особи, яка добросовісно набула права власності на земельну ділянку, без будь-якої компенсації становитиме порушення вищенаведених норм європейського законодавства та суперечитиме практиці ЄСПЛ.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2016 рокускасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову прокурора Святошинського району міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Садівниче товариство «Зв'язківець», Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища Київської міської державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення становища, яке існувало до порушення, зобов'язання повернути земельну ділянку відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик