Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 486/6/17-ц

провадження № 61-29170 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8;

відповідач - ОСОБА_9;

представник відповідача - ОСОБА_10;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області у складі судді Франчук О. Д. від 21 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., від 01 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2012 року між нею та ОСОБА_9 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого остання отримала в позику грошові кошти у розмірі 242 187 грн 90коп., що еквівалентно 30 300 доларів США, які зобов'язалась повертати згідно графіку - з 20 січня 2013 року по 20 вересня 2015 року щомісяця у розмірі 3 596 грн 85 коп, що еквівалентно 450 доларів США. Останній платіж у сумі, еквівалентній 15 450 доларів США, позичальник зобов'язалась сплатити 20 жовтня 2015 року, що згідно умовам договору є кінцевим строком повного повернення коштів.

Відповідачка свої зобов'язання за договором позики належними чином не виконувала, на вимоги не реагувала, борг не повернула, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 915 716 грн 04 коп., з яких: 798 877 грн 01 коп. - основна сума заборгованості, що еквівалентно 30 300 доларів США, 13 688 грн 64 коп. - три проценти річних, 103 150 грн 39 коп. - інфляційні втрати.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_9 на свою користь заборгованість за договором позики від 20 грудня 2012 року у розмірі 915 716 грн 04 коп.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 359 026 грн 64 коп. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 890 грн. У решті позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_9 у повному обсязі свої зобов'язання за договором позики не виконала, на вимоги не реагувала, унаслідок чого утворилася заборгованість. Разом з тим відповідачка отримала у борг грошові кошти у національній валюті - гривні, у розмірі 242 187 грн 90 коп. Отже, саме ця сума заборгованості з урахуванням сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, а саме: інфляційні втрати та три проценти річних, підлягають стягненню з неї на користь позивачки. При цьому суд не вважав за необхідне перераховувати суму заборгованості за договором позики відповідно до курсу долара США до гривні, оскільки позика надана у гривнях.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року в частині стягнення суми боргу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 765 235 грн 03 коп. заборгованості за договором позики. Рішення суду в частині вирішення судових витрат залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6 421 грн 80 коп.

Скасовуючи в частині рішення суду першої інстанції та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань позичальника у доларах США, що не заборонено частиною другою статті 533 ЦК України, а тому сума заборгованості повинна визначатися за офіційним курсом долара США по відношенню до національної валюти - гривні - на день платежу. Разом з тим відповідачкою у суді першої інстанції заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, а з позовом до суду позивачка звернулася 03 січня 2017 року. Отже, до позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики за період з 20 січня 2013 року по 20 грудня 2016 року позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки умовами договору передбачено повернення позики щомісячними платежами. Таким чином, підстав для повного задоволення позову поза межами позовної давності у суду не було, тому заборгованість стягнута за період з 20 січня 2014 року по 03 січня 2017 року.

При цьому апеляційний суд рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не переглядав, оскільки в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося.

У касаційній скарзі, поданій серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з урахуванням уточненої прохальної частини касаційної скарги, ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_9 суми боргу з урахуванням індексу інфляції, оскільки, установивши, що умовами договору позики грошових коштів сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань у доларах США, не врахували, що індексації підлягає лише національна валюта - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. У зв'язку з цим індекс інфляції у розмірі 103 150 грн 39 коп. стягненню не підлягає.

Отже, з урахуванням доводів касаційної скарги судові рішення оскаржуються лише в частині стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції, а тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України судові рішенні в іншій частині у касаційному порядку не переглядаються.

У січні 2018 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначала, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Залишаючи без змін рішення районного суду в частині стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, апеляційний суд виходив із того, що сторони в цій частині рішення суду не оскаржували, а тому предметом апеляційного перегляду в цій частині воно не було. Оскільки сторонами рішення районного суду в частині стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції в апеляційному порядку не оскаржувалося і не переглядалося, то в цій частині судові рішення не можуть бути оскаржені в касаційному порядку.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення частково не відповідають.

Судом установлено, що 20 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого остання отримала в позику грошові кошти у розмірі 242 187 грн 90коп., що еквівалентно 30 300 доларів США, які зобов'язалась повертати згідно графіку - з 20 січня 2013 року по 20 вересня 2015 року щомісяця у розмірі 3 596 грн 85 коп, що еквівалентно 450 доларів США. Останній платіж у сумі еквівалентній 15 450 доларів США позичальник зобов'язалась сплатити 20 жовтня 2015 року, що згідно умовам договору є кінцевим строком повного повернення коштів (а. с. 19-22).

ОСОБА_9свої зобов'язання за договором позики належними чином не виконувала, на вимоги не реагувала, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 915 716 грн 04 коп., з яких: 798 877 грн 01 коп. - основна сума заборгованості, що еквівалентно 30 300 доларів США, 13 688 грн 64 коп. - три проценти річних, 103 150 грн 39 коп. - інфляційні втрати.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно із частиною другою 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 27 січня 2016 року № 6-771цс15, від 22 березня 2017 року № 2311цс16.

Установивши, що між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого грошовий еквівалент зобов'язань був визначений у доларах США, суди помилково застосували до спірних правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні.

Отже, правильно встановивши такі обставини справи, суди при вирішенні справи в частині стягнення суми індексу інфляції неправильно застосували норми матеріального права.

Посилання відзиву ОСОБА_3 про те, що апеляційний суд переглядав рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, в якій не ставилося прохання про скасування рішення районного суду в частинні стягнення індексу інфляції за договором позики, а тому суд касаційної інстанції не має права в цій частині судові рішення переглядати є безпідставними, оскільки за нормами глави 1 розділу V ЦПК України 2004 року справа була предметом апеляційного перегляду.

При цьому згідно з частиною третьою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Отже, оскільки районний суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, підтвердженням чого є вищенаведені положення закону та незмінна судова практика, у тому числі Верховного Суду України, підстав для відступлення від якої немає, а тому апеляційний суд повинен був переглянути рішення суду першої інстанції в цій частині.

З урахуванням наведеного у суду касаційної інстанції немає перешкод у скасуванні судових рішень в цій частині.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 індексу інфляції за договором позики скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про стягнення індексу інфляції за договором позики у розмірі 103 150 грн 39 коп. відмовити.

У решті рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк