Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 756/11007/15-ц

провадження № 61-2183св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року в складі судді Жука М. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року у складі суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Поливач Л. Д.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року позивач - публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 5 квітня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 175 000 дол. США, на строк до 5 квітня 2026 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних. Крім того, 24 січня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якого сторони дійшли згоди про додаткове надання банком відповідно до умов кредитного договору відповідачу другого траншу кредиту у сумі 340 504 грн 90 коп. на строк до 23 березня 2026 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 19 % річних. ОСОБА_2 не виконував взятих на себе обов'язків за кредитним договором, не здійснював щомісячного погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 158 853, 51 дол. США та у розмірі 486 834 грн 08 коп., з яких: основна заборгованість - 116 214,94 дол. США та 307 733 грн 28 коп.; заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом 42 638,57 дол. США та 161 100 грн 80 коп.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість у розмірі 158 853, 51 дол. США та у розмірі 486 834 грн 08 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник порушив умови кредитного договору та додаткової угоди, а тому виникла заборгованість перед банком, яка у добровільному порядку погашена не була. Банк звертався до позичальника з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів та процентів, проте вказана вимога відповідачем не виконана.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ПАТ «ПУМБ» зобов'язання за договором виконало в повному обсязі, проте позичальник порушив умови кредитного договору та додаткової угоди до нього, внаслідок чого виникли правові підстави для задоволення вимог кредитора.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій у порушення норм процесуального права не розглянули клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи, не встановили, коли саме виникла заборгованість за тілом кредиту, як проводилось зарахування коштів, яким способом повинно проводитись нараховування відсотків та інше. Суди допустили подвійне стягнення коштів з відповідача, оскільки за виконавчим написом нотаріуса відкрито виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_3 суми боргу.

17 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами встановлено, що 5 квітня 2006 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 175 000 дол. США для оплати вартості житлової нерухомості - квартири, загальною площею 116 кв. м, житловою площею 60,5 кв. м, на строк до 5 квітня 2026 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних. ОСОБА_2 зобов'язався погашати кредит щомісячно платежами на умовах та в порядку, визначеними договором, згідно з графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, визначеному у додатку № 1 до кредитного договору.

Відповідно до меморіального валютного ордеру від 5 квітня 2006 року, ОСОБА_3 за кредитним договором надано 175 000 дол. США.

24 січня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, за умовами якого сторони дійшли згоди про додаткове надання відповідно до умов кредитного договору відповідачу другого траншу кредиту у сумі 340 504 грн 90 коп. на строк до 23 березня 2026 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 19 % річних. ОСОБА_2 зобов'язався погашати кредит щомісячними платежами на умовах та в порядку, визначеними договором, згідно з графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом в додатковій угоді до кредитного договору.

Відповідно до меморіального ордера від 24 січня 2011 року ОСОБА_3 за додатковою угодою надано 340 504 грн 90 коп.

Установлено, що ОСОБА_2 виконував умови кредитного договору та додаткової угоди до вересня 2012 року.

Вимога ПАТ «ПУМБ» про дострокове повернення кредиту та процентів від 8 листопада 2013 року отримана ОСОБА_2 згідно із зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення 13 грудня 2013 року, залишена останнім без виконання.

Зобов'язання за кредитним договором позичальник не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 28 травня 2015 року становить 158 853, 51 дол. США та 486 834 грн 08 коп., з яких: основна заборгованість - 116 214,94 дол. США та 307 733 грн 28 коп.; заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом 42 638,57 дол. США та 161 100 грн 80 коп.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у статті 526 цього Кодексу.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що позичальник порушив умови кредитного договору та додаткової угоди, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Рішення місцевого суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість встановлених місцевим судом обставин, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не розглянули клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції, 17 грудня 2015 року, заявляв клопотання про зупинення провадження у цій справі до вирішення іншої справи. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі відмовлено. Інших заяв, клопотань у суді першої інстанції заявлено не було.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідачем 13 квітня 2016 року подано клопотання про призначення судової економічної експертизи. З журналу судового засідання апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року вбачається, що судом поставлено на обговорення заявлене клопотання відповідача, примірник якого надано позивачу для ознайомлення, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила: «для вирішення заявленого клопотання по суті оголосити перерву до 20 квітня 2016 року».

19 квітня 2016 року відповідач повторно подав до апеляційного суду м. Києва клопотання про призначення судової економічної експертизи. З журналу судового засідання апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року вбачається, що судом відхилено клопотання, обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_2 не був позбавлений можливості подати вказане клопотання в суді першої інстанції. Інших клопотань заявлено не було.

Колегія суддів не вбачає порушення норм процесуального права апеляційним судом, оскільки клопотання про призначення економічної експертизи у суді першої інстанції заявлено не було, а апеляційний суд не порушив норми процесуального права та правомірно відхилив заявлене ОСОБА_2 клопотання, в зв'язку з його необґрунтованістю.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик