РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1727/17

пр. № 2/759/770/18

16 квітня 2018 рокуСвятошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Величко Т.О.,

за участі секретаря судового засідання - Скляренко В.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районної державної адміністрації Київської обл., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування розпорядження Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області від 25 січня 2017 року № 49,-

в с т а н о в и в:

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В січні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до Києво-Святошинського районної державної адміністрації Київської обл., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування розпорядження Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області від 25 січня 2017 року № 49. Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_7 року в Єгипті під час дорожньо-транспортної пригоди загинула донька позивача - ОСОБА_4. Її чоловік, ОСОБА_3, 1984р.н., з яким вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу під час ДТП отримав тяжкі травми. У подружжя залишився малолітній син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8.н.16 березня 2015 року Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації №118, у зв'язку зі смертю матері та тривалою хворобою батька малолітньої дитини, на підставі, ч.9 п.24 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 (надалі - Порядок №866), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.24 березня 2015 року Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації №145, позивача - ОСОБА_1 призначено опікуном над ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9.н.

Позивач зазначила, що Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.09.2016р., яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016р. залишено без змін:-скасовано розпорядження Києво-Святошинської державної адміністрації №118 від 16.03.2015р. про надання ОСОБА_5 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування;- скасовано розпорядження Києво-Святошинської державної адміністрації №145 від 24.03.2015р. про призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_5;- зобов'язано Києво-Святошинську державну адміністрацію повторно розглянути питання про призначення опікуна над малолітнім ОСОБА_5 Вказані розпорядження були скасовані судом з формальних підстав. Як зазначено в мотивувальній частині рішення, підставою для скасування вказаних розпоряджень стала та обставина, що висновок ЛКК, покладений в основу висновку комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації Київської області та відповідно вказаних розпоряджень, підтвердив тяжку хворобу батька (інвалід І групи підгрупи «Б») але був наданий медичним закладом не за формою, затвердженою МОЗ України. Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 25.01.2017 року №49 «Про передачу на виховання та спільне проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9.н.», на підставі ст. 151 СК України, розглянувши заяву гр. ОСОБА_3 щодо повернення на виховання та спільне проживання малолітнього сина ОСОБА_5, заяву гр. ОСОБА_1, щодо призначення її опікуном над малолітнім ОСОБА_5, враховуючи. висновок комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації Київської області вирішено, передати на виховання та спільне проживання малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9.н., батьку ОСОБА_3,який проживає за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку з заявою батька.

Позивач зазначила, що вважає вказане розпорядження необґрунтованим та незаконним, постановленим всупереч інтересів малолітньої дитини без належного дослідження всіх обставин та з порушенням процедури ухвалення рішень органами опіки та піклування, а саме п.3, п. 10 Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини та п. 11, п.п.9 п. 24Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008р., п.1.2, п. 2.1, п.2.2 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України N 34/166/131/88 від 26.05.99р. Крім того, вказане рішення прийняте органом опіки всупереч:- ч. 7, 8 ст. 7 СК України, відповідно до яких дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; - ч.2 ст. 155 СК України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; - абзацу 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якого забезпеченням найкращих інтересів дитини є дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; - ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27.02.1991 року, відповідно до якої в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється я найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позивач зазначала, що після скасування Розпорядження щодо надання малолітньому ОСОБА_5 статусу дитини позбавленої батьківського піклування та Розпорядження щодо призначення позивача опікуном над малолітнім ОСОБА_5, батько дитини ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області і заявою щодо повернення на виховання та спільне проживання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9.н.

Позивач вказувала, що також 26.12.2016 року звернулася до Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області з заявою щодо надання малолітньому ОСОБА_5 статусу дитини позбавленої батьківського піклування та призначення Позивача опікуном, оскільки вважає, що батько дитини не може виконувати свої батьківські обов'язки за станом здоров'я. Позивач вказувала, що 15.01.2017 року позивачеві стало відомо, що Комісію з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації Київської області призначено засідання щодо розгляду питання про передання малолітньої дитини, батьку. 16.01.2017 року позивач звернулася до Служби у справах дітей Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області з заявою, в якій повідомила, що батько дитини - ОСОБА_3 на сьогоднішній день і досі перебуває в тяжкому стані та потребує сторонньої допомоги, у зв'язку з чим позбавлений можливості виконувати свої батьківські обов'язки. На підтвердження своїх слів позивач надала копію Протоколу засідання Київської обласної центральної JIKK та просила перевірити стан здоров'я батька шляхом звернення до Київської обласної клінічної лікарні (за місцем проживання батька - АДРЕСА_2) з метою отримання Висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров'я про наявність у батька дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов'язків, як того вимагає ч.9 п.24 Порядку №866.

Позивач зазначила, що 17 січня 2017 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації Київської області, за результатами якого складено Протокол №1 від 17.01.2017р., відповідно до якого було вирішено передати на виховання та спільне проживання малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, батьку ОСОБА_3 Позивач вказувала, що при розгляді заяви ОСОБА_3 щодо повернення на виховання та спільне проживання малолітнього сина ОСОБА_5 не було розглянуто її заяву в комісію від 26.12.2016 року, не враховано стан здоров'я батька дитини, а саме наявність у батька дитини тривалої хвороби, що перешкоджає виконанню батьківських обов'язків, а тому просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з"явився подав відзив на позовну заяву, ( а.с.139-140) вважав оскаржуване рішенння обгрунтованим та законним, просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа: ОСОБА_3, в судове засідання не з"явивися, представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказував, що малолітній ОСОБА_5, не має статусу дитини позбавленої батьківського піклування, що батько дитини дійсно є інвалідом та на час винесення оскаржуваного розпорядження потребував сам стороньої допомоги, але доглядати малолітнього ОСОБА_5 допомогає матір третьої особи.

Ухвалою суду від 13.02.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 13.02.2017 року задоволено заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 16.05.2017 року задоволено клопотання про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 11.08.2017 року задоволено клопотання про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 11.08.2017 року відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення позову. Ухвалою суду від 11.08.2017 року заяву про представника позивача про здійснення закритого судового засідання задоволено. Ухвалою суду від 26.01.2018 року позов залишено без руху. Ухвалою суду від 31.01.2018 року продовжено розгляд справи.

Судом встановлено, що 25.01.2017 року Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації №49 "Про передачу на виховання та спільне проживання малолітньої дитини ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4", було прийнято рішення про передачу на виховання та спільне проживання малолітньої дитини ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_10 року народженняЮ батькові гр.ОСОБА_3, який проживає у АДРЕСА_3 за його заявою, щодо розгляду заяяви ОСОБА_1 від 26.12.2016 року, яка була на розгляді, в цій частині, рішення не приймалося.

Судом встановлено, що оскаржуване Розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації №49 "Про передачу на виховання та спільне проживання малолітньої дитини ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4" було ухвалено на підставі наступних доказів : заява ОСОБА_3 від22.12.2016р ,заява ОСОБА_1 від 26.12.2016 року, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26.09.2016 року, заяви матері ОСОБА_3- гр. ОСОБА_6,про її допомогу сину, заяви батька ОСОБА_3- гр. ОСОБА_7, про його допомогу сину, заяви сестри ОСОБА_8- про її допомогу брату ОСОБА_3, Акту умов проживання в АДРЕСА_4, характеристики ОСОБА_3.( а.с.216-230 т.1).

Судом встановлено, що згідно Витягу з Протоколу №1 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації, Київської області від 17.01.2017 року, відсутні докази, які надані в комісію, щодо стану здоров"я гр. ОСОБА_3, відсутня інформація щодо обговорення цього питання членами комісіії, та з яких міркувань виходили члени комісії внаслідок обговорення, щодо передачі малолітньої дитини ОСОБА_5 для проживання та виховання гр. ОСОБА_3, батьку дитини, який сам є інвалідом першої групи та сам потребувва сторонього догляду, з яких міркувань та на підттаві яких доказів внаслідо обговорення було не розгляднуто заяву гр. ОСОБА_1, відсутня інформація в протоколі, щодо підстав відмови у задоволенні її заяви та на підставі яких доказів.

Відповідно до ч.9 п.24 Порядку №866 статус дитини, позбавленої батьківського піклування, надається дітям у зв'язку з тривалою хворобою батьків, яка перешкоджав їм виконувати свої батьківські обов'язки, що підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров'я про наявність у батька, матері хвороби, що перешкоджає виконанню ними батьківських обов'язків, виданим у порядку, встановленому МОЗ.

Відповідно до Порядку видачі висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров'я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов'язків, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України 18.11.2013р. № 981 Висновок ЛКК видається за формою, наведеною у додатку до цього Порядку, за зверненням служби у справах дітей за місцем виявлення дитини. Підставою для видачі Висновку ЛКК є наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби з обмеженням життєдіяльності, а саме: повна нездатність до самообслуговування та повна залежність від інших осіб (необхідність постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги).

Судом встановлено, що згідно заключенння ЛКК №713 від 27.12.2017 року ОСОБА_3 є інвалідом першої групи А з лютого 2015 року по 01.03.2017 року, за станом здоров"я потребує часткової стороньої допомоги в побуті строком на один рік. Згідно заключення ЛКК № 251 від 26.05.2017 року ОСОБА_3 є інвалідом першої групи Б, потребує стороньої допомоги у побуті.( а.с.141 т.2).

Із заперечень проти позову відповідача, судом встановлено, що матеріали особової справи ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, що стали підставою для винесення Розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської обл. від 25.01.2017 року №49 свідчать про те, що питання повернення дитини на виховання батьку розглядалося поверхнево, у матеріалах відсутні будь-які дані про стан здоров'я ОСОБА_3, його спроможність належним чином виховувати, піклуватися та матеріально забезпечувати малолітню дитину. Також у наданих до заперечень відповідача доказах відсутні документи, що були надані ОСОБА_1 для повторного розгляду питання про призначення опікуна над малолітнім ОСОБА_5 відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26.09.2016 року. Таким чином, фактично Києво-Святошинською РДА повторно питання про призначення опікуна над малолітнім ОСОБА_5 взагалі не розглядалося.

Судом встановлено, що згідно листа від 29.05.2017р. Комунального закладу Києво - Святошинського центру первинної медико-санітарної допомоги із заключення ЛКК від 26.05.2017р., ОСОБА_3 є інвалідом І групи підгрупи «Б» та потребує сторонньої допомоги, що підтверджується листом Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне бюро медико-соціальної експертизи» Ірпінська міжрайонна МСЕК від 17.11.2017 року №21, а також листом Києво-Святошинського об'єднаного управління пенсійного фонду України від 08.09.2017 року №890. Крім того, згідно листа листа-відповіді Комунального закладу «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 10.11.2017 року №284 на запит Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської РДА або ОСОБА_3 висновок ЛКК на надавався.

Тобто ,суд дійшов висновку, що при ухваленні відповідачем оскаржуваного розпорядження Києво-Святошинською райдержадміністрацією Київської області інформація про стан здоров'я ОСОБА_3, наявність у батька тяжкої хвороби, його потребу в сторонньому догляді не перевірявся, відповідні запити до медичних закладів не направлялися, клопотання ОСОБА_1 про витребування висновку ЛКК було проігноровано. У наданих до суду матеріалах взагалі відсутні будь-які довідки про стан здоров'я ОСОБА_3 на момент прийняття оспорюваного Розпорядження.

Відповідно до п. 2.2 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України N34/166/131/88 від 26.05.99р. при житті батьків у випадках, коли батьки понад шість місяців не можуть займатись вихованням своїх дітей щодо неповнолітніх дітей встановлюється опіка (піклування).

Із доказів наданих до запепечень відповідача ( а.с. 94,95, 107,108,139,140) т.2, а також витребуваних судом ( а.с.216-230 т.1), при винесені оспорюваного розпорядження Києво-Святошинською РДА не були враховані стан здоров'я та інтереси дитини, не заслухана думка малолітнього ОСОБА_5, не врахований негативний психо-емоційний вплив, якого може зазнати хвора дитина від проживання з тяжко-хворим батьком, та пожливість батька виконувати свій батьківський обов"язок у повному обсязі

Ухвалою суду від 13.02.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 13.02.2017 року задоволено заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 16.05.2017 року задоволено клопотання про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 11.08.2017 року задоволено клопотання про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 11.08.2017 року відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення позову. Ухвалою суду від 11.08.2017 року заяву про представника позивача про здійснення закритого судового засідання задоволено. Ухвалою суду від 26.01.2018 року позов залишено без руху. Ухвалою суду від 31.01.2018 року продовжено розгляд справи.

Відповідно до ч.2 і ч. 3 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини; якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року) зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення щодо забезпечення прав дитини на власну думку.

Відповідно до ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї; дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Судом встановлено, що думка дитини при прийняті оспорюваного розпорядження всупереч всьому вищевикладеному не була заслухана.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України». У пункті 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч. 5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв'язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За нормами ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Згідно ч. 3 ст. 63 ЦК України, фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою.

Згідно ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За нормами ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.6. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

А тому суд дійшов висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, про що викладено у описовій та мотивувальній частині рішення суду.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 150, 164, 165 СК України, ст. 60 ЦК України, , ст.ст. 2, 5, 10, 11, 209, 242, 258, 263-265, 268, 280-289 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районної державної адміністрації Київської обл., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування розпорядження Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області від 25 січня 2017 року № 49 - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 25 січня 2017 року №49 «Про передачу на виховання та спільне проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_10 р.н.»,

Зобов'язати Києво-Святошинську районну державну адміністрацію Київської області в особі служби у справах дітей та сім'ї повторно розглянути питання про доцільність передачі на виховання та спільне проживання батьку, надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування і призначення опікуна відносно малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, за позовом та заявою позивача від 26.12.2016 року в порядку, визначеному чинним законодавством.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарга на рішення суду протягом 30 днів з часу його проголошення.

Суддя : Т.О. Величко