Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 695/1788/15-ц

провадження № 61-6761зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Черкаської області,

відповідачі: ОСОБА_2, Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, реєстраційна служба Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області,

третя особа - Новодмитрівська сільська рада Золотоніського району Черкаської області,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Дем'яносова М. В., Леванчука А. О., Маляренка А. В., Ситнік О. М., Ступак О. В., та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29 березня 2016 року у складі колегії суддів: Ювшина В. І., Гончар Н. І., Корнієнко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року заступник прокурора Черкаської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, реєстраційної служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, третя особа - Новодмитрівська сільська рада Золотоніського району Черкаської області, про визнання недійсними наказів Держземагентства щодо надання дозволів на розробку землевпорядної документації, визнання недійсним договору оренди земельних ділянок, зобов'язання повернути державі земельні ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовна заява мотивована тим, що проведеною перевіркою було виявлено факт порушення вимог земельного законодавства під час передачі в оренду земельної ділянки державної власності, що полягає у незаконній зміні цільового виду використання земельної ділянки та її передачі особі, яка не може нею володіти для таких цілей. Установлено, що наказами Головного управління Держземагентства у Черкаській області від 31 травня 2013 року: № ЧК/:10:003/00000045, № ЧК/:10:006/00000046, № ЧК/:10:003/00000047, № ЧК/:10:012/00000049, на підставі заяви ОСОБА_2, їй надано дозвіл на розробку землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок, орієнтовний розмір яких становить 19,8 га, 12,4 га, 10,6 га, 12,5 га, сільськогосподарського призначення (сіножаті) в оренду, для ведення фермерського господарства, які розташовані в адміністративних межах Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області.

У подальшому наказами Головного управління Держземагентства у Черкаській області від 29 липня 2013 року затверджено розроблені на замовлення ОСОБА_2 проекти землеустрою згідно з договором оренди землі від 29 липня 2013 року на ці земельні ділянки, а саме: наказом № ЧК/:10:003/00000525 на земельну ділянку площею 20,3505 га,

№ ЧК/:10:006/00000530 - 10,6779 га,

№ ЧК/:10:012/00000527 - 10,2499 га,

№ ЧК/:10:006/00000529 - 1,4585 га,

№ ЧК/:10:003/00000528 - 9,8352 га.

Вказані земельні ділянки передані ОСОБА_2 в оренду. Однак при прийнятті Головним управлінням Держземагентства у Черкаській області вказаних вище наказів про надання дозволу на розробку землевпорядної документації, її затвердженні та укладенні договору оренди були допущені порушення вимог чинного законодавства України, що є підставою для визнання спірних наказів та укладених на підставі них договорів оренди землі недійсними.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 вересня 2015 року у задоволенні позову заступника прокурора Черкаської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні накази Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області не порушують встановлений законом порядок надання земельних ділянок в оренду, а їх скасування не призведе до відновлення інтересів держави.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про задоволення позову заступника прокурора Черкаської області. Визнано недійсними накази Головного управління Держземагентства у Черкаській області від 31 травня 2013 року: № ЧК/:10:003/00000045, № ЧК/:10:006/00000046, № ЧК/:10:003/00000047, № ЧК/:10:012/00000049. Визнано недійсними накази Головного управління Держземагентства у Черкаській області від 29 липня 2013 року: № ЧК/:10:003/00000525, № ЧК/:10:006/00000530, № ЧК/:10:012/00000527, № ЧК/:10:006/00000529, № ЧК/:10:003/00000528. Визнано недійсним договір оренди земельних ділянок площею 20,3505 га, 10,2499 га, 9,8352 га, 10,6779 га, 1,4585 га. Зобов'язано ОСОБА_2 повернути державі, а Головному управлінню Держземагентства у Черкаській області - прийняти за актом приймання-передачі вказані земельні ділянки. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень реєстраційної служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області від 27 серпня 2013 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з доведеності заявлених заступником прокурора Черкаської області вимог, оскільки з наявних у справі належних і допустимих доказів встановлено, що договором оренди землі від 29 липня 2013 року допущено незаконну зміну виду використання орендованих земельних ділянок, земельні ділянки не наділені єдиним масивом, заява ОСОБА_2 про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства не містила комплексу документів, передбачених частиною першою статті 7 Закону України «Про фермерське господарство».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, відхилено. Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд відповідно до вимог статей 10, 60, 212, 303 ЦПК України 2004 року належним чином перевірив усі обставини у справі, з'ясував правову природу спірних правовідносин сторін у справі, а також застосував закон, що їх регулює, унаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року, у якій просила скасувати рішення судів касаційної та апеляційної інстанцій і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою для перегляду вказаного судового рішення ОСОБА_2 зазначає невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини другої статті 45 ЦПК України.

На підтвердження неоднакового застування судом касаційної інстанції норм матеріального права ОСОБА_2 надала такі постанови Верховного Суду України: від 13 березня 2017 року у справі № 277/519/15-ц, від 19 квітня 2017 року у справі № 405/4999/15-ц, від 16 листопада 2016 року у справі № 487/10132/14-ц, від 12 квітня 2017 року у справі № 362/122/15-ц, від 28 вересня 2016 року у справі № 370/1173/14-ц.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано її матеріали із Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У березні 2018 року матеріали провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. від 24 вересня 2018 року цивільну справу призначено до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини п'ятої статті 20 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених у статті 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2902цс15, при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із статті 7 Закону України від 19 червня 2003 року № 973-ІV «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 цього Закону умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заяви ОСОБА_2 про надання їй в оренду земельних ділянок містили лише бажаний розмір і місце розташування ділянок, але не містили обґрунтування розмірів земельної ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

Незважаючи на це, наказами Головного управління Держземагентства у Черкаській області від 31 травня 2013 року: № ЧК/:10:003/00000045, № ЧК/:10:006/00000046, № ЧК/:10:003/00000047, № ЧК/:10:012/00000049, на підставі заяв ОСОБА_2, їй було надано дозвіл на розробку землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок, орієнтовний розмір яких становить 19,8 га, 12,4 га, 10,6 га, 12,5 га, сільськогосподарського призначення (сіножаті) в оренду, для ведення фермерського господарства, які розташовані в адміністративних межах Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області.

У подальшому наказами Головного управління Держземагентства у Черкаській області від 29 липня 2013 року затверджено розроблені на замовлення ОСОБА_2 проекти землеустрою згідно з договором оренди землі від 29 липня 2013 року на зазначені земельні ділянки, а саме: наказом № ЧК/:10:003/00000525 на земельну ділянку площею 20,3505 га, № ЧК/:10:006/00000530 - 10,6779 га, № ЧК/:10:012/00000527 - 10,2499 га,

№ ЧК/:10:006/00000529 - 1,4585 га,

№ ЧК/:10:003/00000528 - 9,8352 га, та передані їй в оренду.

За змістом договору оренди земельної ділянки та довідок форми 6-зем, орендовані ОСОБА_2 земельні ділянки відносяться до сіножатей. У подальшому у 2014 році було створено фермерське господарство «Любава 2013», засновниками якого є ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_5, які стали використовувати орендовану землю для товарного сільгоспвиробництва. Про цей факт свідчить акт обстеження земельних ділянок, згідно з яким земельні ділянки площею 1,4585, 10,6779 га та 9,8352 га оброблені дисками, на ділянці площею 9,8352 га - маються пожнивні рештки кукурудзи.

Перевіряючи законність рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції погодився з його висновками щодо необхідності захисту інтересів держави з огляду на наявність порушень з боку відповідачів земельного законодавства України, зокрема вимог статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство», частини другої статті 123 ЗК України.

Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У наданих для порівняння судових рішеннях Верховного Суду України зроблено такі висновки:

- у постанові від 13 березня 2017 року у справі № 277/519/15-ц за позовом прокурора Ємільчинського району Житомирської області в інтересах держави до ОСОБА_6, Головного управління Держземагентства у Житомирській області, реєстраційної служби Ємільчинського районного управління юстиції Житомирської області, третя особа - Державна інспекція сільського господарства у Житомирській області, про визнання незаконними наказів Головного управління Держземагентства у Житомирській області, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, повернення земельних ділянок Верховний Суд України, вирішуючи питання щодо застосування положень статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, статті 13 Закону України «Про оцінку земель», статті 15 Закону України «Про оренду землі», вказував про те, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати при укладенні договору оренди. Водночас під час розгляду справи суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що сторони оспорюваних договорів вчинили дії, спрямовані на приведення зазначених правочинів у відповідність до вимог закону: визначили нормативну грошову оцінку земельних ділянок, які передавались в оренду, та уклали додаткові угоди, якими були внесені зміни до спірних договорів із зазначеного питання.

- у постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 405/4999/15-ц за позовом прокурора м. Кіровограда в інтересах держави до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_7 про визнання недійсними рішення і державних актів на право власності на земельні ділянки та зобовязання їх повернути Верховний Суд України, вирішуючи питання щодо поширення положень статті 257 ЦК України про початок перебігу позовної давності на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій не з'ясували, коли саме Держсільгоспінспекція, в інтересах якої діє прокурор, довідалася або могла довідатися про порушення свого права, тобто коли почався перебіг позовної давності.

- у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 487/10132/14-ц за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - реєстраційна служба Миколаївського міського управління юстиції, про визнання незаконним і скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки Верховний Суд України, вирішуючи питання щодо застосування положень статей статей 256, 257, 261, 267, 268 ЦК України, вважав необхідними встановлення обставин щодо того, чи мала прокуратура об'єктивну можливість дізнатися про порушення законодавства до проведення нею перевірки; з якою метою був присутній помічник прокурора міста на сесії; чи можливо було при цьому встановити наявність підстав для визнання незаконним прийнятого міської радою спірного рішення з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного.

- у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 362/122/15-ц за позовом заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання незаконним і скасування рішення селищної ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок Верховний Суд України, вирішуючи питання щодо застосування положень частини першої статті 261, пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України дійшов висновку про те, що судам необхідно встановлювати момент, коли особа, в інтересах якої діє прокуратура, дізналася про порушення свого права.

- у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 370/1173/14-ц за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Макарівське лісове господарство» до Київської обласної державної адміністрації, Макарівської районної державної адміністрації, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_4, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34 К, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, Товариства з обмеженою відповідальністю «Карон Парон», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландін», ОСОБА_39 про визнання незаконними і скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння Верховний Суд України, вирішуючи питання щодо застосування положень статей 261, 266, 267, 268 ЦК України, дійшов висновку про те, що з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

За змістом статті 360-5 ЦПК України 2004 року суд відмовляє у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Надані для порівняння заявником постанови Верховного Суду України не є прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки Верховний Суд України за наслідками розгляду кожної із справ скасував судові рішення та направив справу на новий розгляд. Тобто спір по суті Верховним Судом України не вирішений.

Отже, порівняння наданих судових рішень з оскаржуваними судовими рішеннями судів не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на зазначене обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 360?5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29 березня 2016 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк