Справа №484/3441/17 09.07.2018
Провадження №22-ц/784/1000/18
Справа № 484/3441/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/784/1000/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 липня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

без участі сторін, належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалено 19 квітня 2018 року о 12 годині 35 хвилин у приміщенні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області під головуванням судді Мельничук О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль,

в с т а н о в и л а:

11 жовтня 2017 року ОСОБА_4 пред'явив до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Він є власником автомобіля марки TOYOTA моделі TUNDRA ЗНГ, 2007 року випуску, VIN/№ кузова НОМЕР_1 № двигуна НОМЕР_2.

Автомобіль було придбано ним 20 лютого 2013 року у приватного підприємства «Укравтосвіт» за 12 000 доларів США.

26 березня 2013 року позивач провів його державну реєстрацію, отримавши в Чернігівському ВРЕР ДАІ Чернігівської області відповідне свідоцтво № НОМЕР_3, та державний номер НОМЕР_1.

В особливих відмітках свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зазначено, що, крім нього, названим транспортним засобом має право користуватися і його син - ОСОБА_5

Після придбання та державної реєстрації автомобіля TOYOTA TUNDRA, 2007 р.в., позивач передав даний автомобіль у користування своєму син ОСОБА_5, який проживав у м. Києві.

09 квітня 2014 року невстановлена особа, незаконно заволоділа автомобілем TOYOTA TUNDRA, 2007 р.в., який перебував за адресою АДРЕСА_1., а також свідоцтвом про реєстрацію ТЗ та ключами, які знаходились в салоні автомобіля.

Після спливу двох років, ОСОБА_4 дізнався про це і 29 квітня 2016 року звернувся до Солом'янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з заявою про вчинений проти нього злочин.

На її підставі, 30 квітня 2016 року за фактом незаконного заволодіння автомобілем TOYOTA TUNDRA, 2007 р.в., були внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0005066.

В процесі розслідування справи, було встановлено, що з квітня 2014 року автомобіль за довіреностями 6 разів відчужувався поза його волею і останнім його володільцем натепер є відповідач.

При цьому, перший раз, перехід автомобіля відбувся на підставі генеральної довіреності, виданої, начебто, ОСОБА_4

Посилаючись на те, що він ніколи і нікому такої довіреності не видавав, про що свідчить висновок експерта Київського міського науко-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 23 січня 2017 року №79/тдд, просив визнати за ним право власності на автомобіль марки TOYOTA моделі TUNDRA ЗНГ, 2007 року випуску, VIN/№ кузова НОМЕР_1 № двигуна НОМЕР_2.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 квітня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

ОСОБА_2, діючи через свого представника ОСОБА_3, подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у позові.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати, оскільки воно ухвалено без точного дотримання положень чинного законодавства, і прийняти постанову, якою у позові відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд 1 інстанції виходив з того, що це відповідає положенням чинного законодавства, яким передбачено порядок, підстави та способи захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не у повній мірі погоджується з таким.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Зазначене у повній мірі стосується і позовів про визнання права власності.

Так, в силу ст. ст. 16, 392 ЦПК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, відповідно до пунктів 21, 22 та 37 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, по даній справі, належним способом захисту права ОСОБА_4 є пред'явлення позову в порядку ст. 387 чи 388 ЦК України.

За ними ж, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як вбачається з тверджень ОСОБА_4, на його ім'я було видано правовстановчий документ (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу) про належність йому на праві власності автомобіля марки TOYOTA моделі TUNDRA ЗНГ, 2007 року випуску, VIN/№ кузова НОМЕР_1 № двигуна НОМЕР_2.

09 квітня 2014 року невстановлена особа незаконно заволоділа названим автомобілем, який перебував за адресою АДРЕСА_1. Разом з автомобілем невстановлена особа заволоділа свідоцтвом про реєстрацію ТЗ та ключами, які знаходились в салоні автомобіля. 29 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Солом'янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з заявою, на підставі якої 30 квітня 2016 року за фактом незаконного заволодіння автомобілем TOYOTA TUNDRA, 2007 р.в., були внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0005066 (а.с. 27).

З квітня 2014 року автомобіль 6 разів відчужувався поза його волею, ніби то на підставі довіреності, яка надавала право особі володіти, розпоряджатися вказаним автомобілем.

Відповідно до інформації, наданої Головним сервісним центром МВС України, після зняття з обліку для реалізації 20 травня 2014 року, автомобіль реєструвався та перереєстровувся на 6 власників, останній з яких є відповідач ОСОБА_2, який в свою чергу видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Первомайського нотаріального округу, якою уповноважує ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розпоряджатись автомобілем TOYOTA TUNDRA, 2007 р.в.

Таким чином, за наданих позивачем доказів, належним способом захисту його права на вказаний автомобіль є пред'явлення позову за в порядку ст. ст. 387, 388 ЦК України, а не як ні в порядку ст. 392 ЦК України, що саме по собі нічого не змінює в спорі і не вирішує його.

Крім того, позивачем не поставлено питання щодо процесуальної долі довіреності (договору доручення) видану від його імені, яку він оспорює.

За такого, у заявленому спорі слід було відмовити за його безпідставністю.

Оскільки суд 1 інстанції був іншої думки і ухвалив рішення, яким його задовольнив, то оскаржене рішення слід скасувати і прийняти постанову, якою у позові відмовити.

Разом з тим, в порядку ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 960 гривень судових витрат, понесених у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану його представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області скасувати і прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_4 у позові до ОСОБА_2 про визнання права власності на автомобіль.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 960 гривень судових витрат, понесених у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В Серебрякова

Повний текст постанови складено 10 липня 2018 року.