Справа № 157/3291/17
Провадження №2/157/37/18
РІШЕННЯ

Іменем України

07 лютого 2018 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гордійчука В.М.,

за участю секретаря Вавдіюк Т.О.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Камені-Каширському цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання усного договору про виплату компенсації за частки у спадковому майні дійсним, стягнення завданої шкоди,

в с т а н о в и в :

19 грудня 2017 року позивачі звернулися до суду з даним позовом в якому зазначають, що після смерті 13 лютого 2015 року їх батька ОСОБА_5 відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться на вул. Садова, 19, с. Житнівка Камінь-Каширського району.

Спадкоємцями першої черги за законом, крім них та відповідача, є інші діти ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Оскільки правовстановлюючих документів на житловий будинок у батька не було, спадкоємцям необхідно було звернутися до суду із позовом про визнання права власності в порядку успадкування.

За усною домовленістю між ними до суду звернувся лише відповідач, а решта написали заяви про відмову від спадщини. В якості компенсації за частку у спадковому майні відповідач взяв на себе зобовязання виплатити кожному спадкоємцю по 4000 грн.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду від 30 листопада 2015 року задоволено позов відповідача про визнання права власності на житловий будинок та надвірні будівлі, на підставі чого ОСОБА_4 зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно і через деякий час продав його за 46000 грн.

На їх вимогу до відповідача виконати взяті на себе зобовязання сплатити кожному з них по 4000 грн., останній наміру віддавати гроші не має, сплатив лише ОСОБА_1 300 грн.

З приводу таких дій ОСОБА_4 вони звернулися до Камінь-Каширського відділу поліції із відповідною заявою.

У звязку з викладеним, просять усний договір про виплату компенсації за частки у спадковому майні, укладений між ними та відповідачем визнати дійсним, стягнути із відповідача на користь ОСОБА_1 3700 грн. та 2130 грн. судових витрат, на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 4000 грн.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, де зазначив, що позов не визнає, оскільки ніякого ні усного ні письмового договору між ним та позивачами укладено не було.

Після смерті батька він пропонував позивачам звернутися до нотаріуса з метою прийняття спадщини, однак вони відмовилися, а тому вважає себе єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину та став власником житлового будинку на підставі рішення Камінь-Каширського районного суду.

Ніяких дій з приводу продажу будинку він не вчиняв, хоча, як його власник, має право це робити.

На підставі цього вважає, що предмет та підстава позову є безпідставними, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Просить відмовити у задоволенні позову.

При розгляді справи позивачі позовні вимоги підтримали повністю із підстав, зазначених в позовній заяві, просять їх задовольнити.

Відповідач позов не визнав посилаючись на поданий відзив, просить у його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до ст. 81 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що рішенням Камінь-Каширського районного суду від 30 листопада 2015 року (а.с. а.с. 13-14) за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок, загальною площею 69,5 кв.м. житловою площею 16,2 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами: сарай «Б-1», убиральня «В-1», колодязь «К-1», огорожа «1-1», що знаходяться у с. Житнівка по вул. Садова, 19 Камінь-Каширського району Волинської області, в порядку спадкування за законом.

На підставі названого рішення суду відповідачем зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок, що вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 07.04.2016 року (а.с. 38).

Як пояснив відповідач при розгляді справи, ніякого договору він із позивачами про виплату компенсації за частки у вищевказаному спадковому майні не укладав.

Згідно ст. 202 ч. 1 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст. 203 ч. ч. 1, 3, 4 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 205 ч. ч. 1, 2 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 215 ч. ч. 1, 2 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Аналізуючи вказані норми законодавства, суд вважає укладений між позивачами та відповідачами усний договір про виплату компенсації за частки у спадковому майні недійсним, оскільки волевиявлення відповідача, як учасника договору, про укладення такого договору не було

Враховуючи наведене, відповідно до ст. 216 ч. 1 абз. 1 ЦК України, згідно якого недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, підстав для стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 3700 грн. та 2130 грн. судових витрат, на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 4000 грн. немає.

Згідно ст. 1268 ч. ч. 1, 2 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

В силу ст. 1274 ч. 2 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Позивачі, скориставшись своїм правом як спадкоємці за законом, відмовились від своєї частки у спадщині на користь відповідача, що вбачається із вищезгаданого судового рішення, а тому на даний час не можуть претендувати на спадкове майно чи на його грошову компенсацію.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 204, 205, 215, 216 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання усного договору про виплату компенсації за частки у спадковому майні дійсним, стягнення завданої шкоди відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Волинської області суд шляхом подачі апеляційних скарг безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-ти денний строк з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_9