Провадження № 2/712/397/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Таран А.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в спрощеному відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Приватний нотаріус ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Приватний нотаріус ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 04.05.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_4

З ОСОБА_4 з 1995 року вона перебувала у шлюбі, рішенням Соснівського суду м. Черкаси від 11.03.2014 року шлюб між ними було розірвано. На даний час в спірній квартирі зареєстрована вона та їх дочка ОСОБА_6.

Під час укладення договору дарування між нею та ОСОБА_4 існував судовий спір про розподіл майна та про стягнення аліментів на утримання доньки.

Соснівським ВДВС Черкаського МУЮ 13.01.2016 року було відкрите виконавче провадження № 49805003 та № 49582763 про стягнення з ОСОБА_4 на її користь грошової компенсації частки майна в сумі 193000 грн. та судових витрат та виконавче провадження від 04.04.2016 року № 50716963 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_6

В межах зазначених виконавчих проваджень на все майно (включаючи квартиру) боржника ОСОБА_4 було накладено арешт та оголошено заборона на його відчуження.

ОСОБА_4 ухиляється від виконання вищезазначених рішень, на сьогоднішній день в нього існує борг зі сплати аліментів та невиконанні зобовязання про передання майна та сплату грошової компенсації частки майна.

З метою ухилення від виконання рішень суду ОСОБА_4, в порушення заборони суду щодо відчуження автомобільної техніки (ухвала Соснівського суду від 27.10.2014 року) та постанов Соснівського ВДВС Черкаського МУЮ № 49582763 від 14.12.2015 року, № 49582763 від 14.12.2015 року, № 49805003 від 19.01.2016 року про арешт майна боржника та заборони його відчуження, продав автомобілі і подарував ? частину спірної квартири своїй матері ОСОБА_5.

Питання щодо визнання договорів купівлі продажу автомобілів укладених під час дії заборони суду та ДВС вирішується Соснівським судом (справа № 712/11954/17, провадження № 2/712/2735/17, суддя Пересунько)

Про правочин дарування квартири вона дізналася в травні 2017 року, отримавши позов ОСОБА_5І„ предявлений до неї та доньки ОСОБА_6 про визнання їх такими що втратили право користування житлом. З цього моменту в неї виникло право звернутися за захистом своїх прав в судовому порядку шляхом визнання договору дарування фіктивним і недійсним.

ОСОБА_5І в спірній квартирі не проживає, не зареєстрована і нею не користується. На даний час в квартирі проживає ОСОБА_8, який одночасно є адвокатом ОСОБА_4 і представляв його інтереси у справі № 712/9276/14-ц (провадження 2/712/66/17) Дана обставина свідчить про те, що ОСОБА_4 де-факто є власником квартири і продовжує нею розпоряджатися, зокрема заселяти в квартиру осіб за своїм особистим вибором, а договір дарування є фіктивним.

Вважає, що договір дарування є таким, що не відповідає вимогам закону, не створює правових наслідків обумовлених ним, укладений з метою невиконання рішення суду, є фіктивним, порушує публічний порядок і її права на реальне виконання рішення суду, а також права їхньої доньки, на житло, а тому є недійсним.

Просить суд визнати недійсним договір від 04.05.2016 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений Приватним нотаріусом ОСОБА_7 щодо дарування квартири АДРЕСА_2. Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати, понесені нею в звязку з розглядом справи (сплата судового збору).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні не визнав та просив суд в позові відмовити, надав суду відзив на позовну заяву, який приєднаний до матеріалів справи.

ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Приватний нотаріус ОСОБА_7 в судове засідання не зявилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали цивільної справи № 712/9276/14-ц, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В судовому засіданні встановлено, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1995 року перебували в шлюбних відносинах.

Рішенням Соснівського районного суду від 11.03.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

04 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого дарувальник, обізнаний про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарував, а обдаровувана прийняла у дар ? частку в праві власності на квартиру за № 60, що знаходиться по вулиці Тараскова, будинок 11 у місті Черкаси.

Зазначена частка квартири належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого Органом приватизації Соснівського райвиконкому м. Черкаси 12.03.1996 року. Право власності дарувальника на цю квартиру зареєстроване в КП «ЧООБТІ» за № 2«Д»-401-95.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи свої зобовязання позивач зазначає те, що відповідач ОСОБА_4 з метою ухилення від виконання рішень суду, в порушення заборони суду щодо відчуження автомобільної техніки та постанов Соснівського ВДВС Черкаського МУЮ про арешт майна боржника та заборони його відчуження, продав автомобілі та подарував ? частину спірної квартири своїй матері - ОСОБА_5

На момент укладення договору дарування частки квартири існували публічні обтяження, а тому вважає, що договір дарування є таким, що не відповідає вимогам закону, та укладений з метою невиконання рішення суду, порушує публічний грядок і її права на реальне виконання рішення суду, через що є недійсним.

Суд не може погодитися з даними твердженнями, доводами позивача виходячи з наступного.

24 грудня 2014 року Соснівським районним судом м. Черкаси прийнято заочне рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, яким позовні вимоги задоволені.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках на наступне майно загальною вартістю 303500 грн., а саме: телевізор SAMSUNG вартістю 4000 грн., пральну машину LG, вартістю 3000 грн., морозильну камеру «Атлант», вартістю 3000 грн., шафа-купе вартістю 3000 грн., шафа-купе, вартістю 3000 грн., газова плита «Аристон», вартістю 1000 грн., кухонний гарнітур вартістю 5000 грн., мікрохвильова піч, вартістю 1000 грн., вантажна машина RENAULT MAGNUM 440, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю - 130000 грн., напівпричіп, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 50000 грн., напівпричіп, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 50000 грн., автомобіль КАМАЗ 5321, 1998 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4, вартістю 20000 грн., КАМАЗ 5320, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, вартістю 20000 грн., газова духовка вартістю 2000 грн., холодильник SAMSUNG вартістю 6000 грн., гараж в гаражному авто кооперативі «Топольок», вартістю 10000 грн., ліжко двомісне вартістю 2500 грн.

Розподілено між сторонами спільно нажите майно, виділивши в натурі та визнано за ОСОБА_3 право власності на: мікрохвильову піч, вартістю 1000 грн., морозильну камеру «Атлант», вартістю 3000 грн., пральну машину LG, вартістю 3000 грн., холодильник SAMSUNG вартістю 6000 грн., вантажну машину RENAULT MAGNUM 440, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю - 130000 грн., причіп бортовий (тентовий), реєстраційний номер НОМЕР_2, 1998 року випуску, вартістю 50000 грн., а всього на суму 193000 грн.

Виділено в натурі та визнати за ОСОБА_4 право власності на: телевізор SAMSUNG вартістю 4000 грн., шафу-купе вартістю 3000 грн., шафу-купе, вартістю 3000 грн., кухонний гарнітур вартістю 5000 грн., причіп бортовий (тентовий) вартістю 50000 грн., автомобіль КАМАЗ 5321, 1998 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4, вартістю 20000 грн., КАМАЗ 5320, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, вартістю 20000 грн., ліжко двомісне вартістю 2500 грн., газову плиту «Аристон», вартістю 1000 грн., газову духовку вартістю 2000 грн., а всього на загальну суму 110500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 різницю вартості часток в спільному майні в сумі 82500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати в сумі 3035 грн.

З матеріалів цивільної справи № 712/9276/14-ц, та рішення Соснівського районного суду м. Черкаси вбачається, що квартира за № 60, що знаходиться по вулиці Тараскова, будинок 11 у місті Черкаси не була предметом розгляду даної справи, арешти в період розгляду справи судом не накладалися.

23.02.2015 року, 19,03.2015 року, 03.09.2015 року на підставі заяви ОСОБА_3, останній Соснівським судом м. Черкаси були видані виконавчі листи на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.12.2014 року.

07.12.2015 року постановою державного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 49582763 по виконавчому листу виданого 23.02.2015 року Соснівським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судового збору в сумі 3035,00 грн.

Постановами державного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 14.12.2015 року по виконавчому провадженню № 49582763 накладені арешти на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_4

Постановою державного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 29.01.2016 року виконавче провадження № 49582763 закінчено та припинено чинність постанови про арешт коштів боржника.

13.01.2016 року державним виконавцем Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 49805003 по виконавчому листу виданого 19.03.2015 року Соснівським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 193000 грн.

Постановами державного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 19.01.2016 року по виконавчому провадженню № 49805003 накладені арешти на все майно боржника ОСОБА_4

09 лютого 2016 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси заочне рішення від 24 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

На момент укладення спірного договору дарування, а саме 04.05.2016 року, спірна квартира не перебувала під забороною відчуження, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 04.05.2016 року № 58550450, № 58556778.

Суд, може зробити припущення про те, що державним виконавцем Соснівського районного суду м. Черкаси не були належним чином внесені відомості щодо накладення арешту на майно боржника ОСОБА_4 до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна.

10.08.2016 року постановою державного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції виконавче провадження № 49805003 по виконавчому листу виданого 19.03.2015 року Соснівським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 193000 грн. закінчено та припинено чинність постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, вказана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 11Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що оскаржуваний договір дарування не суперечать вимогам цивільного законодавства, юридичні наслідки після укладення договору досягнуті, право власності на квартиру зареєстровано.

Позивачем не доведено, що вищезазначений договір укладений фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення без наміру створення правових наслідків.

Крім того, позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеним договором дарування.

Посилання позивача на те, що укладений договір є фіктивним, оскільки укладений з метою уникнення виконання рішення суду, яким були задоволені вимоги ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, суд не приймає до уваги, оскільки це лише твердження, не підтверджене жодними належними, достатніми та допустимими доказами, а квартира за № 60, що знаходиться по вулиці Тараскова, будинок 11 у місті Черкаси не була предметом розгляду справи про поділ спільного майна подружжя.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні спірна квартира була продана ОСОБА_5 іншому покупцю, однак позивачем не заявлялося клопотання про залучення до розгляду справи, в якості відповідача, нового покупця квартири.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Приватний нотаріус ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 19, 78-81,89, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.3, 15, 16, 202, 203, 215, 234, 316, 317, 321, 627, 628, 638 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Приватний нотаріус ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Апеляційного суду Черкаської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: