Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 463/5546/15-ц

провадження № 61-22003св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Галичфарм»,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Львівська міська рада, Державне земельне агентство у місті Львові, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2016 року у складі судді Леньо С. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Галичфарм» (далі - ПАТ «Галичфарм») звернулося до суду із позовом ОСОБА_3, треті особи: Львівська міська рада, Державне земельне агентство у місті Львові, ОСОБА_4, про визнання погодженим акта встановлення та узгодження меж земельної ділянки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ПАТ «Галичфарм» є фактичним користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на якій знаходиться нерухоме майно підприємства, а саме аптечний склад № 1. У зв'язку із закінченням договору оренди цієї земельної ділянки від 20 березня 2003 року, на підставі ухвали Львівської міської ради від 29 січня 2015 року № 4323 «Про погодження ПАТ «Галичфарм» місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, позивачем здійснюється виготовлення технічної документації. На виконання вимог чинного законодавства здійснюється погодження меж земельної ділянки шляхом підписання відповідних актів. Суміжним землекористувачем є відповідач, яка відмовилась у добровільному порядку погодити межі. Причина відмови полягала у тому, що межа суміжної земельної ділянки частково проходить по стіні її житлового будинку, хоча згідно з містобудівними обмеженнями та сервітуту щодо користування земельною ділянкою, частина земельної ділянки, площею 0,0030 га - це обмежене користування для забезпечення суміжним землекористувачем права встановлення будівельних риштувань та складання будівельних матеріалів із метою ремонту будівель та споруд. Незважаючи на це, за зверненням відповідача, ПАТ «Галичфарм» погодилося відступити від будинку останньої на два метри по всій довжині межі. На виконання таких домовленостей, на підставі письмової заяви дочки відповідача, позивач надав доступ до території за адресою: АДРЕСА_1 з метою здійснення робіт із ремонту фасаду будинку по АДРЕСА_2 зі сторони землекористування підприємства. Запропонувавши відповідачу акт узгодження меж із відступом у два метри від стіни будинку, починаючи з його кута по всій межі земельних ділянок, остання відмовилась від його підписання, пояснюючи це тим, що межі земельної ділянки існували станом на 1947 рік. Вважає таку відмову безпідставною. Звернувшись із відповідною заявою до Узгоджувальної комісії з вирішення земельних спорів при Львівській міській раді, остання рекомендувала погодити межі на умовах добросусідства у добровільному порядку, а у випадку недосягнення згоди - у судовому.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати погодженим акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 31 липня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,5077 га без підпису сусіднього землекористувача ОСОБА_3 у зв'язку з безпідставною відмовою його підписати.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Галичфарм», треті особи: Львівська міська рада, Державне земельне агентство у місті Львові, про відновлення історичних меж земельної ділянки, визнання узгодженим акта встановлення та узгодження меж земельної ділянки.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 березня 2007 року, належить на праві приватної власності житловий будинок зі всіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Із 12 серпня 1926 року вказаний житловий будинок разом із земельною ділянкою на підставі договору купівлі-продажу належав її бабі та її неповнолітній дочці, що підтверджується Витягом із нотаріального акта нотара у Львові за № 5804, збереженим 12 серпня 1926 року, що було зареєстровано в кадастрових книгах від 19 липня 1948 року № 730 та у Львівському інвентаризаційному бюро 11 серпня 1948 року.

31 березня 1947 року складений генеральний план садибної ділянки по АДРЕСА_2) де вказано розміри ділянки та нанесено розмір будинку та межі будинку № 7 та 5. Також зазначено, що огорожа садиби - дерев'яний двометровий «забор». Рішенням ВК Львівської міської ради від 15 грудня 1953 року № 1936 залишено в користуванні відповідно до існуючих норм за землекористувачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 присадибну ділянку, площею 401,6 кв. м по половині ідеальних часток. 24 грудня 1953 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації проведено обмір та реєстрацію земельної ділянки, а в 1954 році видано свідоцтво про право власності на будівлю. Після смерті останніх, будинок успадкований її мамою згідно зі свідоцтвом про право на спадщину, в якому зокрема зазначалось, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 513 кв. м. У 2007 році вона звернулась у Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради з питанням про узаконення успадкованого самочинно реконструйованого батьками будинку, після чого довідалась, що узаконення можливе після приватизації земельної ділянки. При підготовці пакета документів довідалась, що площа земельної ділянки змінилась у сторону зменшення. Зміни межі земельної ділянки здійснені в період із 1950-1956 років, коли її родина була виселена в Сибір. У цей період знесена дерев'яна огорожа на відстані більше 5 метрів від будинку та встановлена нова, яка проходила практично по стіні будинку. З 1991 року неодноразово звертались в компетентні органи за отриманням дозволу про відновлення огорожі, оскільки після реабілітації її родини, що мало місце в 1991 році, за ними відновлено право на будинок та земельну ділянку. З 2003 року на підставі договору оренди, укладеного на термін 10 років, суміжним землекористувачем є ПАТ «Галичфарм». Після закінчення договору оренди, як їй повідомили в міській раді, історичні межі повинні бути відновлені. Розпорядженням від 06 вересня 2013 року погоджено самочинно проведену реконструкцію та зобов'язано її вирішити питання землекористування. Ухвалою Львівської міської ради від 26 грудня 2013 року їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки згідно з додатком. Звернувшись у черговий раз до відповідача з питання про відновлення раніше існуючої межі та влаштування огорожі, отримала вимогу надати докази про існування такої межі на відстані 5 метрів від будинку. На адвокатський запит, поданий в її інтересах експертом проведено дослідження, в процесі якого з'ясовано, що конфігурація земельної ділянки в порівнянні з 1947 роком та 2015 роком змінилась та зменшилась на 5 і 5,5 метрів. За проведеними обмірами земельної ділянки спеціалістами КП «Картограф», 21 липня 2015 року їй наданий акт встановлення та погодження меж земельної ділянки. Звернувшись наступного дня до відповідача з клопотанням про погодження таких меж, до якого вона долучила висновки експертного дослідження, відповіді не отримала, а натомість, отримала лист із Узгоджувальної комісії з вирішення земельних спорів Львівської міської ради про призначення засідання комісії за зверненням ПАТ «Галичфарм» щодо межі земельних ділянок. 16 жовтня 2015 року відповідач відмовив їй у погодженні меж земельних ділянок та повернув акт від 22 липня 2015 року. Вважає таку відмову незаконною, у зв'язку з чим вимушена звернутись до суду з цим позовом.

Із урахуванням уточнених вимог, ОСОБА_3 просила суд відновити історичні межі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та визнати узгодженим акт встановлення та узгодження меж її земельної ділянки від 22 липня 2015 року, що знаходиться і зазначена в акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки від літери «В» до літери «А», суміжний землекористувач ПАТ «Галичфарм» за адресою: АДРЕСА_1 з відстанню від стіни житлового будинку на АДРЕСА_2 шириною 5 метрів по всій довжині межі земельної ділянки зі сторони АДРЕСА_3 без підпису суміжного землекористувача ПАТ «Галичфарм».

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2016 року у задоволенні позовів ПАТ «Галичфарм» та ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив із того, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації (відведення) земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами» та не дає підстав для висновку, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа погодження меж не відбулося. Погодження полягає у тому, щоб суміжному землекористувачу було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію (відведення) ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови, прийнявши відповідне рішення про погодження та/або затвердження технічної документації або про відмову у вчиненні таких дій. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. З огляду на це, спір про право у випадку непідписання акта погодження меж відсутній.У цих правовідносинах спір про право породжується не відмовою суміжного землекористувача підписати акт узгодження меж, а рішенням органу місцевого самоврядування про затвердження (погодження) технічної документації із землеустрою. Захист прав особи, яка не згідна з тим чи іншим рішенням відбувається у спосіб оскарження такого рішення, оскільки суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що до повноважень органу місцевого самоврядування віднесено розгляд спорів про межу земельних ділянок, який виникає між власниками та/або землекористувачами земельної ділянки, а не розгляд спорів, що виникають у процесі приватизації (відведення) земельних ділянок.

Крім того, суддею Апеляційного суду Львівської області висловлено окрему думку, згідно з якою сторони у справі не можуть у добровільному порядку погодити межу між земельними ділянками на умовах добросусідства у добровільному порядку, узгоджувальна комісія для вирішення земельних спорів Львівської міської ради 21 серпня 2015 року не прийняла жодного рішення щодо земельного спору (по суті спір зайшов у глухий кут), відтак, лише суд відповідно до абзацу 2 статті 124 Конституції України, положень статей 152, 158, 159 ЗК України зобов'язаний вирішити цей юридичний спір. У цьому випадку необхідно враховувати баланс інтересів між ОСОБА_3, яка хоче відновити історичні межі свого будинковолодіння (частину земельної ділянки для обслуговування будинку) та інтересами комерційного підприємства, для яких спірна частина земельної ділянки не впливає на їхню господарську діяльність.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2017 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що висновки судді викладені в окремій думці, є правильними і повинні враховуватися судом касаційної інстанції. ПАТ «Галичфарм» порушило її права на спірну земельну ділянку, у тому числі на приватизацію цієї земельної ділянки, яка перебуває у її фактичному користуванні, оскільки створені перешкоди для реалізації права власності на цю земельну ділянку. Судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги, не досліджено та не надано правової оцінки висновку будівельно-технічного дослідження від 15 червня 2015 року № 034/15, яким встановлено, що з 1947 року до червня 2015 року земельна ділянка по АДРЕСА_2 (колишні АДРЕСА_2 змінилась, а саме змінились її конфігурація та параметри. Відстані від житлового будинку «А-1» до межі домоволодіння АДРЕСА_2 - АДРЕСА_3 змінилися, a саме зменшились на 5,0 м., та 5,5 м.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та надано строк на подання заперечення на касаційну скаргу.

У червні 2017 року ПАТ «Галичфарм» подало до суду свої заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими з наданої позивачем архівної довідки УВС Львівської області від 17 червня 1991 року, виселеною на спецпоселення у 1950 році з конфіскацією майна була сім'я у складі: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5. ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які були власниками будинку по АДРЕСА_2 та землекористувачами ділянкою за цією адресою, серед виселених (репресованих) осіб не значаться. Зміна меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 якщо така була, здійснювалась при власниках будинку ОСОБА_12 та ОСОБА_13 Ділянка ПАТ «Галичфарм» в існуючій конфігурації та межах утворена (відведена) з 1949 по 1957 роки (План відведення земельної ділянки Склозаводу № 2, затверджений Головним архітектором м. Львова 10 червня 1957 року, який був предметом дослідження суду апеляційної інстанції) і з того часу, жодним чином не змінювалась.

Ухвалою від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Галичфарм» не оскаржується, а тому є таким, що набрало законної сили.

Судом установлено, що ПАТ «Галичфарм» згідно з договором оренди від 20 березня 2003 року є фактичним користувачем земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Суміжним користувачем є ОСОБА_3, якій згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим у реєстрі від 13 березня 2007 року за № 4-334, що зареєстроване в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 22 березня 2007 року на праві власності належить житловий будинок зі всіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Львівської міської ради від 26 грудня 2013 року № 3020 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок» ОСОБА_3 наданий дозвіл на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Львівської міської ради від 29 січня 2015 року № 4323 «Про погодження ПАТ «Галичфарм» місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 погоджено ПАТ «Галичфарм» місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,5077 га (у тому числі площею 0,0145 га у межах червоних ліній) на АДРЕСА_3 для обслуговування будівель та споруд майнового комплексу.

Між сторонами у справі існує спір щодо меж земельних ділянок, зокрема, ОСОБА_3 вважає, що ПАТ «Галичфарм» захопило її частину земельної ділянки, яка історично, ще з 1926 року належала її родині, а тому просила суд відновити історичні межі її земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та визнати узгодженим акт встановлення та узгодження її меж.

Верховний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 з огляду на таке.

Згідно із статтею 152 ЗКУкраїни власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статтею 55 Закону України «Про землеустрій»встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Відповідно до статті 198 ЗК Україникадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

За змістом пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376(далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК Українидокументації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 107 ЗК Україниосновою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж в натуру на підставі наявної земельно-кадастрової документації.

Згідно із пунктом 2.1 вищевказаної Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Отже, за змістом статті 55 Закону України «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Установивши, що в матеріалах справи відсутні планово-картографічні матеріали та матеріали кадастрової зйомки, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, оскільки відмова від підписання акта погодження меж земельної ділянки не свідчить про порушене право позивача, у зв'язку з тим, що позов є передчасним, так як законодавством закріплений порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок.

Крім того, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність чи оренду, а чинне земельне законодавство не обмежує права (користування чи приватизації) на земельну ділянку у зв'язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок. Таким чином, відмова від підписання акта погодження меж земельних ділянок не порушує прав ОСОБА_3 на отримання земельної ділянки у власність чи інше речове право та не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на отримання земельної ділянки позивачем у власність чи користування, в тому числі і прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування. Погодження меж із суміжними власниками та землекористувачами здійснюється при проведенні кадастрових зйомок, зазвичай для відновлення меж земельних ділянок, що вже перебувають у користуванні особи.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_3, як на підставу задоволення своїх вимог, посилається на статтю 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що регулює питання власності та на численні рішення Європейського суду з прав людини щодо захисту права власності та вказує на те, що суди фактично відмовилися захистити її порушене право власності та відновити історичні межі земельної ділянки, яка належала її родині.

Разом з тим Верховний Суд вважає, що позов ОСОБА_3 є передчасним, а судами при розгляді її позову не порушено статтю 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «ОлександрВолков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже - порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Таким чином, ОСОБА_3 не слід вважати такою, що «опинилася у замкнутому колі», адже державою забезпечений чіткий механізм, що регулює питання встановлення та погодження межових знаків.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд погоджується з тим, що правильною є позиція судів, які у разі лише неможливості достовірного встановлення дійсного розташування межі земельної ділянки не відмовляють у задоволенні позову, а встановлюють межу на підставі положень частини третьої статті 107 ЗК України.

Із наданих ОСОБА_3 документів, Верховний Суд не вважає, що існує відсутність доказів дійсного розташування меж земельної ділянки, якою володіла її родина, а отже, вимоги позивача є передчасними. При цьому необхідно враховувати те, що лише в разі відмови органів місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів, приватизувати земельну ділянки або передати її на праві користування, особа, яка вважає, що цим рішенням порушені її права може звернутися до суду із позовом про визнання незаконним цього рішення.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційні скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик