УХВАЛА

08 травня 2018 року

м. Київ

справа № 381/4703/15-ц

провадження № 61-7022 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Веприцька сільська рада Фастівського району Київської області,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року у складі судді Осаулової Н. А. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Лівінського С. В., Суханової Є. М.,

встановив:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області та ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої злочином.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_4, працюючи на посаді секретаря Веприцької сільради Фастівського району Київської області, скоїла злочин, який кваліфікується за частиною другою статті 364 та частиною другою статті 366 КК України, та була засуджена вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року.

ОСОБА_4 склала та посвідчила завідомо неправдивий документ, зокрема, заповіт від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7, відповідно до якого ОСОБА_7 набув права власності на квартиру АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_6

19 травня 2007 року вона (ОСОБА_8.) придбала вищевказану квартиру у ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, сплативши за неї 505 тис. грн.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2012 року за позовом ОСОБА_9 було визнано заповіт, складений на ім'я ОСОБА_7 та посвідчений ОСОБА_4 15 грудня 2004 року, недійсним. Також визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру на ім'я ОСОБА_7, договір купівлі-продажу від 19 травня 2007 року, укладений між нею та ОСОБА_7, право власності на це житлове приміщення визнано за ОСОБА_9, а її виселено з нього.

Посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 помер і вона не має можливості звернутися до нього із позовом про відшкодування збитків, а також на те, що шкода спричинена безпосередньо з вини відповідачів, встановленої вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року, з урахуванням уточнень ОСОБА_3 просила стягнути з Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області та ОСОБА_4 солідарно майнову шкоду, завдану внаслідок їх неправомірних дій, у розмірі 2 555 тис. грн та моральну шкоду, яку оцінила у 300 тис. грн. Як на підставу своїх вимог посилалась на норми статті 22, 23, 1166 ЦК України.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факт заподіяння їй протиправними діями відповідачів шкоди, оскільки ні Веприцька сільська рада Фастівського району Київської області, ні ОСОБА_4 не були стороною правочину, укладеного 19 травня 2007 року, і в цьому випадку немає підстав для відповідальності за статтею 1166 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на недоведеність позивачем факту заподіяння їй шкоди протиправними діями відповідачів.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга аргументована тим, що суди дійшли помилкових та необґрунтованих висновків про неправомірність вимог позивача, надали неправильну оцінку обставинам справи та доказам, ухвалили судові рішення з порушенням норм процесуального права, зокрема статті 61 ЦПК України, та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статей 21, 1166 ЦК України, не врахували норми частини другої статті 216 ЦК України.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення, в яких просила залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що суди попередніх інстанцій всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність причинно-наслідкового зв'язку між її діями та шкодою, заподіяною ОСОБА_3

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року справу № 381/4703/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 381/4703/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло ОСОБА_6 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 65 років ОСОБА_11 померла.

Рішенням Індустріального районного суду міста Іжевська від 13 квітня 2007 року установлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка міста Києва і яка проживала у місті Києві на АДРЕСА_1, та ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 65 років, є однією і тією ж особою та матір'ю ОСОБА_9

Згідно із заповітом, складеним 15 грудня 2004 року та посвідченим секретарем Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області ОСОБА_4, все своє майно ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_7

Висновком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 08 грудня 2009 року підтверджено, що підпис у графі «підпис» на першому та другому примірниках заповіту від 15 грудня 2004 року від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_7 у графі «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» та у Книзі нотаріальних дій виконкому Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, виконані не ОСОБА_6, а іншою особою.

Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 року Третьою Київською держаною нотаріальною конторою видано на ім'я ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, а саме: квартиру АДРЕСА_1

19 травня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у місті Києві, відповідно до якого остання придбала вказану квартиру, сплативши за неї 505 тис. грн.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 помер. Відповідно до довідки П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори після його смерті спадкова справа не заводилась.

Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України та засуджено до 4 років позбавлення волі та на підставі частини першої статті 70 КК України звільнено від покарання.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2012 року, залишеним без зміни ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8, Веприцьокї сільради сільської ради Фастівського району Київської області та визнано недійсним заповіт ОСОБА_6, складений на ім'я ОСОБА_7 і посвідчений 15 грудня 2004 року секретарем виконавчого комітету Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_7, а саме: квартиру АДРЕСА_1 видане ІНФОРМАЦІЯ_3 року Третьою Київською державною нотаріальною конторою, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 19 травня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЛяпуновоюЯ. О.; визнано за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_8 з цього житлового приміщення.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилалась на те, що не може звернутись до померлого ОСОБА_7 про відшкодування завданої ним шкоди та повернення отриманих коштів на підставі визнаного судом недійсного правочину від 19 травня 2007 року, тому на підставі статей 22, 216, 1166 ЦК України просила стягнути ці збитки з відповідачів, вина яких встановлена вироком Фастівського міськрайонного суду від 14 вересня 2011 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що порушені права позивачки не підлягають захисту у порядку, передбаченому статтею 216 ЦК України, оскільки відповідачі не можуть вважатись винними особами в укладенні ОСОБА_7 із позивачем недійсного правочину.

За змістом частини другої статті 216 ЦК України суб'єктом, який відшкодовує збитки та моральну шкоду у зв'язку із вчиненням недійсного правочину, є винна сторона такого правочину.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17 зазначено, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Очевидно, що різна судова практика при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, не може забезпечити формування єдиної правозастосовної практики щодо виконання судових рішень та свідчить про виключну правову проблему в державі, коли правова позиція найвищого суду в державі в системі судоустрою, за однакових фактичних і правових обставин, у подібних правовідносинах, різна.

Колегія суддів вважає, що є підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17), в аспекті застосування пункту 10 частини другої статті 16 та статті 1174 ЦК України, оскільки такий підхід:

- суперечить принципу автономії способів захисту цивільних прав та інтересів судом, а також із не передбачених актами цивільного законодавства підстав пов'язує можливість обрання заінтересованою особою такого способу захисту, як відшкодування збитків та інших способів відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України) виключно за умови одночасного обрання такого способу захисту, як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України);

- безпідставно звужує сферу дії застосування положень частини першої статті 1174 ЦК України щодо підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, обмежуючи цю сферу випадками визнання рішень зазначених вище суб'єктів незаконними і подальшого скасування таких рішень або визнання дій або бездіяльності відповідних органів чи (та) їхніх посадових і службових осіб незаконними.

Однакове застосування закону забезпечує його загальнообов'язковість, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Крім того, справа містить виключну правову проблему.

Виключна правова проблема - необхідність зміни у контексті практики Європейського суду з прав людини висловленого Верховним Судом України підходу до визначення уповноваженого суб'єкта надання справедливої та обґрунтованої компенсації при втручанні у право особи на мирне володіння майном в аспекті відшкодування добросовісному набувачеві вартості вилученого у нього майна, втраті якого передувало скоєння службовою особою органу місцевого самоврядування службового злочину, що уможливив перехід права власності від попереднього законного власника до добросовісного набувача, з урахуванням тих обставини, що останній не знав про наявність кримінального провадження, внаслідок чого був позбавлений можливості отримати у встановленому законом порядку статус потерпілого та/чи цивільного позивача як учасника кримінального провадження та судового провадження, а отже, і статус особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення у розумінні положень статті 1177 ЦК України, а також того, що за відсутності правонаступників недобросовісний продавець помер до початку досудового слідства.

Відповідно до підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України від 21 травня 1997 pоку № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на 15 грудня 2004 року - дату посвідчення заповіту) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, як делеговане повноваження, належить вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення).

Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року встановлено, що ОСОБА_4, як службовою особою Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, злочини було скоєно умисно, зокрема внесено до офіційного документа (заповіту) завідомо неправдиві відомості та складено завідомо неправдивий документ і видано його від Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області.

Органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами (стаття 74 Закону України від 21 травня 1997 pоку № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні»).

У разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав (частина перша статті 661 ЦK України).

У постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 Верховний Суд України зазначив, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування (у справі № 6-2510цс15 - на користь держави).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого, протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правила стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance rimited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У справі, що є предметом цього розгляду, позбавлення ОСОБА_3 її власності (квартири) на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2012 року відповідає критерію законності, оскільки було здійснене відповідно до статей 215, 216 ЦК України внаслідок визнання недійсним правочину, зумовленого порушенням посадовою особою органу місцевого самоврядування положень статей 1233, 1234, 1347 ЦК України, статей 43, 56 Закону України «Про нотаріат», які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Також у цій справі «суспільний», «публічний» інтерес позбавлення ОСОБА_3 її власності (квартири) полягає у відновленні правового порядку в частині захисту права спадкоємця ОСОБА_14 мирно володіти своїм майном (квартирою), а таке відновлення відповідає критерію зазначеного інтересу.

В питаннях оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання у право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 08 липня 1986 року у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 дійшов висновку, суть якого полягає у тому, що невирішення судом питання про надання особі компенсації у зв'язку з витребуванням її майна не свідчить про порушення принципу «пропорційності» при задоволенні позову про повернення такого майна попередньому власнику, з власності якого воно вибуло незаконно, оскільки покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що в разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Разом із цим такий підхід (особливо з урахуванням того, що у цій справі службовий злочин було скоєно службовою особою органу місцевого самоврядування щодо делегованого державою повноваження - посвідчення заповітів) дисонує із принципом «належного урядування», на який неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини, у тому числі і до формулювання Верховним Судом України зазначеного вище правового висновку у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15.

Згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) та сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі»), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

На підставі викладеного Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вказана справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, статтями 403-404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ухвалив:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 381/4703/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої злочином.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат