Дата документу 12.04.2018
Справа № 334/2804/17
Провадження № 2/334/709/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого: судді Добрєва М.В.,

при секретарі: Матвієнко О.І.

за участю: адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якому зазначив, що з 10.11.2011 року по 31.05.2012 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, а саме працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», правонаступником усіх прав і обовязків якої, відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та ст. ст. 1, 2 Статуту ПАТ «Українська залізниця» є ПАТ «Українська залізниця».

31.05.2012 року позивач звільнився на підставі п.5 ст. 36 КЗпП у звязку із переведенням, згідно Наказу № 362/ОС від 31.05.2012 року.

При звільненні з позивачем було проведено розрахунок, зокрема, було виплачено кошти за 159 діб загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний у сумі 16254,57 грн., розрахована в порядку передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку.

Такі дії щодо обчислення та виплати компенсації за невикористані дні домашнього відпочинку позивач вважає незаконними, оскільки, на його думку, цей час згідно має бути оплачено у порядку, передбаченому для оплати надурочної роботи, а тому, відповідна сума компенсації, згідно із уточненими позовними вимогами, складає 28518,24 грн.

Тому, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі різниці між тим що було нараховано та виплачено відповідачем і суми компенсації, обчисленої у порядку, передбаченому для оплати надурочної роботи, що становить 12263,67 грн. і витрати на оплату правової допомоги в сумі 2000 грн.

Позивач в судове засідання не зявився з поважних причин, просить розглянути справу за участі його представника.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові та на документи додані до нього, а також, надала суду письмові пояснення, що долучені до матеріалів справи.

Представники відповідача проти заявленого позову заперечували у повному обсязі у звязку із недоведеністю залучення його до надурочних робіт, посилаючись на те, що позивач, працюючи у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» мав специфічний графік роботи який повязаний з відрядженням (тура). Час відпочинку повертаючись з тури не використовував. При звільненні позивача з підприємства час відпочинку був компенсований за розрахунком п. 11.12 Наказу № 40 за кодом 308, як разова відшкодувальна виплата, та не підлягає оплаті у подвійному розмірі. Тому, Державне підприємство не має заборгованості перед позивачем. А компенсація заявлена в позові не є заборгованістю по заробітній платі. Крім того, при зверненні із позовом, позивачем пропущено строк 3 місяці, який визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Вислухавши пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав:

Позивач з 10.11.2011 року працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», правонаступником усіх прав і обовязків якого, відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та ст. ст. 1, 2 Статуту ПАТ «Українська залізниця», починаючи з 01.12.2015 року є ПАТ «Українська залізниця», на посаді механіка вагона-транспортера з потурним обліком робочого часу згідно Наказу № 296/ОС від 10.11.2011р. /а.с.11-оберт/.

31.05.2012 року позивач звільнився на підставі п.5 ст. 36 КЗпП у звязку із переведенням, згідно Наказу № 362/ОС від 31.05.2012 року, що підтверджується записами у трудовій книжці /а.с.12/.

Згідно із п. 1.1. Положення про відокремлений структурний підрозділ «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» вагонне депо є відокремленим структурним підрозділом без права юридичної особи.

За час роботи на підприємстві позивач працював потурно та сторони погоджуються, що після звільнення з державного підприємства відповідачу нараховано 159 добу часу невикористаного домашнього відпочинку.

Спірним є застосування розрахунку компенсації за невикористаний час відпочинку.

Статтею 43 Конституції України встановлено право кожного на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У відповідності до положення ст.5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод: колективних договорів; трудових договорів.

Відповідно до ст. 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про залізничний транспорт» управління залізницями та іншими підприємствами залізничного транспорту, що належать до загальнодержавної власності здійснюється органом управління залізничним транспортом - Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), підпорядкованою Міністерству транспорту та звязку України.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, яке затверджено Постановою КМУ від 29.02.1996 року № 262 Укрзалізниця здійснює заходи, спрямовані на створення безпечних умов праці, соціальний захист працівників залізничного транспорту, впровадження єдиної системи оплати їхньої праці, поліпшення житлових і культурно-побутових умов.

Згідно з п. 6 вказаного Положення Укрзалізниця в межах своєї компетенції видає накази, обовязкові для виконання залізницями та підприємствами, які входять до сфери управління Укрзалізниці, організує та контролює їх виконання.

Режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентується «Правилами внутрішнього трудового розпорядку» та «Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, повязаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів», затверджених наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10.03.1994 року №40-Ц.

Згідно з п. 1.1 Наказу 40-Ц особливості регулювання робочого часу враховують специфіку організації праці і регулюють робочий час і час відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і не змінюють встановлених законодавством загальних і спеціальних гарантій і пільг.

Пунктами 1.3, 1.7. Наказу 40-Ц передбачено, що для працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, може запроваджуватись підсумований облік робочого часу з періодом обліку потурно. Турою вважається час з моменту явки на роботу для поїздки до моменту явки на роботу для наступної поїздки після відпочинку у пункті постійної роботи.

При роботі потурно пунктом 11.8 Наказу 40-Ц встановлено особливий порядок надання часу відпочинку,згідно з яким загальний час належного відпочинку в основному пункті для працівників, постійна робота яких протікає в дорозі, треба визначати шляхом множення включеного в роботу числа відпрацьованих годин за поїздку на коефіцієнт 2,6 та віднімання часу чи днів відпочинку в дорозі і додавання за календарем недільних та святкових днів за поїздку, туру. При цьому щотижневі дні відпочинку за час поїздки надаються в підсумованому вигляді відразу після поїздки.

Відпочинок працівнику повинен бути наданий, як правило, після кожної поїздки повністю. У виняткових випадках, коли відпочинок після цієї поїздки не міг бути наданий повністю, невикористана кількість годин відпочинку за цю поїздку може бути приєднана до належної кількості годин відпочинку за наступні 1-2 поїздки (тури).

Якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Години роботи в святкові та ненадані вихідні дні, оплачені в подвійному розмірі, додатковій оплаті як надурочний час не підлягають.

Однак, відповідач наполягає на тому, що на час звільнення позивача йому виплачена компенсація за невикористаний час відпочинку у 221 добу відповідно до п. 11.12 наказу 40-Ц у порядку компенсації невикористаної відпустки.

Такі твердження відповідача свого підтвердження не знайшли, оскільки п. 11.12 Наказу 40-Ц встановлює субєктів регулюваних ним правовідносин, до яких позивач не відпосится, тому його застосування до спірних правовідносин є безпідставними.

Оскільки, за змістом першого абзацу п. 11.12 Наказу 40-Ц його норми застосовується до відпочинку, отриманого за час роботи в період масових пасажирських перевезень (червень- вересень) працівникам поїзних бригад пасажирських поїздів за місцем постійної роботи, квитковим касирам окремих станцій.

За змістом четвертого абзацу п. 11.12 Наказу 40-Ц невикористаний час відпочинку повинен бути компенсований шляхом надання відгулу або приєднаний до щорічної відпустки в тіж строки з оплатою цього ж часу з розрахунку встановленого місячного окладу чи без оплати, постійним штатним працівникам не повністю використаний відпочинок при звільненні належить оплаті також з розрахунку встановленого місячного окладу, що не свідчить про правомірність виплати компенсації позивачу у порядку, передбаченому для компенсації невикористаної відпустки.

Відповідно до п. 11.8 Наказу 40-Ц має право на особливий порядок надання часу відпочинку та якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не була надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин повинно зараховуватися і оплачуватися як надурочна робота.

У відповідності до положень статті 106 КЗпП України оплата роботи в надурочний час здійснюється в подвійному розмірі годинної ставки.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Виходячи з положень наведених норм чинного законодавства при звільненні позивача мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки.

Відповідно до витягів зі штатного розкладу робітників вагонного депо Запоріжжя-Ліве ДП «Придніпровська залізниця» з 01.05.2012 року тарифний оклад Позивача - механіка вагона транспортера зчленованого типу складав 2647,00 грн.

Годинна тарифна ставка позивача з 01.05.2012 року складала 11,21 грн., що підтверджується копіями особового рахунку позивача та штатного розкладу /а.с.13/.

Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПД «Запоріжжя-Ліве» встановлено 8-ми годинний робочий день при роботі із пятиденним робочим тижнем та 12-ти годинний робочий день для працівників, які працюють змінами /а.с.14-оберт/.

Оскільки Позивач працював за 8-ми годинним графіком роботи, еквівалентна кількість робочих годин за час невикористаного відпочинку складає 1272 (8 годин * 159 день).

При цьому сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку, мала складати 28518,24 грн. (1272 годин * 11, 21 грн. = 14259,12 грн. * 2).

Із копії особового рахунку ОСОБА_2 за травень 2012 року вбачається, що компенсація за невикористаний час домашнього відпочинку була нарахована йому за кодом 308, як компенсація за відпустки із розподілом на два періоди: 79 днів 8076,17 грн.; 80 днів 8178,40 грн.; що разом складає 16 254,57 грн. /а.с.8/.

Тобто на теперішній час ОСОБА_2О не нараховано та не виплачено заробітну плату у сумі 12263,67 грн. (28518,24 грн. 16254,57 грн.).

Таким чином, суд встановив, що позивач на законних підставах звернувся до суду із позовом про захист свого порушеного права та вимоги щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за 159 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у визначеному позивачем розмірі є законними та обґрунтованими.

Згідно положень ч.1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно із законодавством про трудові спори.

Статтею 233 КЗпП України для працівників встановлено загальний тримісячний строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до частини другої зазначеної статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В абзаці 5 пункту 2.3. постанови від 22.01.2014 року у справі N 6-159цс13 Конституційний Суд України зазначив, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках предявлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не повязане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Тобто, право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком поширюється не лише на нараховану, але не виплачену заробітну плату, а й на заробітну плату, виплату та нарахування якої роботодавцем чи уповноваженим ним органом не було проведено або проведено її нарахування з порушенням норм діючого законодавства в сфері оплати праці.

Таким чином, суд вважає, що доводи представника відповідача щодо пропуску строку звернення позивача за захистом свого права, не знайшли свого підтвердження.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд, вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн. обґрунтованими, виходячи з наступного:

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Із матеріалів справи вбачається, що представник позивача адвокат ОСОБА_1 надавала позивачу правову допомогу за договором від 10.04.2017 року, /а.с.5/, вартість якої оцінена у 2000 грн. згідно розрахунку від 10.04.2017р. /а.с.22/. Оплата здійснена за квитанцією від 11.04.2017 року /а.с.21-а/.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат в частині витрат позивача з отримання професійної правничої допомоги суд враховує, що представником позивача адвокатом ОСОБА_1 надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних нею в межах укладеного з позивачем договору /а.с.122/, у звязку з чим суд вбачає підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу пропорційно обсягу виконаних адвокатом робіт та задоволених позовних вимог.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, який у свою чергу як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції, тож судовий збір має бути стягнутий з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати - задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість з виплати заробітної плати за 159 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у сумі 12263 (дванадцять тисяч двісті шістдесят три) гривні 67 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у сумі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Добрєв М. В.