Єдиний унікальний номер 227/127/18 Номер провадження 22-ц/4804/18/18
Головуючий в 1 інстанції: Левченко А.М.
Суддя доповідач Тимченко О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Жданової В.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 227/127/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2018 року (суддя Левченко А.М.), ухваленого в приміщенні Добропільського міськрайонного суду Донецької області об 11 год. 45 хв., повний текст складено 08 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення суми заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого зазначив, що з 11 квітня 2005 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Згідно наказу № 6248/ДН-ОС від 10 липня 2017 року його звільнено з посади начальника дільниці виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку» з 17 липня 2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. В день звільнення остаточного розрахунку з ним проведено не було. Згідно з розрахунком заробітної плати за липень 2017 року сума виплати складає 15627,96 грн. (компенсація за не відгуляну відпустку, оплата простою, матеріальна допомога). Також позивач зазначив, що у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольній українській владі територією та на підставі наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 236/ДНД від 17 березня 2017 року, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Відповідно до наказу № 92 від 27 березня 2017 року на підприємстві з 01 березня 2017 року впроваджено годинні тарифні ставки та посадові оклади працівників, згідно з якими місячний оклад позивача складає 6714 грн. Проте, до сьогоднішнього часу він не отримав заробітну плату з березня 2017 року по липень 2017 року у розмірі 9100,27 грн. за час знаходження підприємства в простої.

Просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року, всі належні компенсації та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за кожен день до часу фактичного розрахунку чи постановлення рішення судом (а.с. 1-3).

В березні 2018 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості по заробітній платі за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, всі належні компенсації та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за кожен день до часу фактичного розрахунку чи постановлення рішення судом (а.с. 76).

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів, заборгованість по заробітній платі за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 25270,73 грн. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 липня 2017 року до 04 травня 2018 року включно, у сумі 31198,86 грн., з яких підлягають утриманню податки і обов'язкові платежі. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на корить держави судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Українська залізниця» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що м. Донецьк та м. Луганськ Донецької області, на територіях яких знаходяться виробничі потужності регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», перебувають під контролем незаконних збройних формувань, втрата доступу до особових справ працівників, табелів обліку робочого часу, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням, унеможливили виконання ПАТ «Укрзалізниця» обов`язків, передбачених статтями 83, 115 і 116 КЗпП України перед працівниками, що вивільнені зі скороченням штату згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України. Не виконання цього обов`язку, на думку відповідача, спричинено впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму та територіях міста Донецьк Донецької області та м. Луганськ Луганської області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер та є підставою для звільнення відповідача від відповідальності. Неможливість виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю вивільнених працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин підтверджено науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України. Таким чином, відсутність вини підприємства у виконанні зобов`язань, передбачених статтями 47,83,115 та 116 КЗпП України (а.с. 129-134).

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначив, що посилання відповідача на вплив форс-мажорних обставин та відсутність зв`язку з виробничими підрозділами, втрату доступу до своїх виробничих потужностей і відсутність первинних документів є хибними, оскільки згідно наказу № 303 від 15 квітня 2016 року створена Донецька дирекція залізничних перевезень, яка до 17 липня 2017 року працювала на території непідконтрольній українській владі, на підприємстві відповідача працювала єдина централізована бухгалтерська програма «Фобос», за допомогою якої відповідач мав можливість формувати, контролювати, передавати первині документи усіх своїх структурних підрозділів, робити відповідні відрахування прибуткового податку та інших відповідних платежів і утримань з заробітної плати до відповідних органів. 27 березня 2017 року на підставі наказу голови правління ПАТ «Укрзалізниця» № 154 «Про підвищення тарифних ставок та посадових окладів» були впроваджені нові ставки та посадові оклади, які підтверджують той факт, що відповідач мав зв`язок та доступ до своїх виробничих підрозділів. 17 березня 2017 року у виробничому підрозділі «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» розроблено наказ «Про встановлення простою», яким встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників, які знаходилися в простої, з`являтися на свої робочі місця. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про те, що відповідач мав можливість виконувати свої обов`язки передбачені ст. 43 Конституції України, ст.ст. 83,115,116 КЗпП України щодо виплати заробітної плати за час простою та виплати всіх належних сум при звільненні. Зазначає, що втрата відповідачем контролю і доступу до виробничих потужностей та майна, не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Просив залишити апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» без задоволення, оскаржуване рішення - без змін (а.с. 230-231).

Згідно із ст. 274 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 11 квітня 2005 року перебував у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця» «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку».

З 11 липня 2016 року згідно наказу № 303 від 15 квітня 2016 року у зв'язку з реорганізацією ДП «Донецька залізниця» шляхом злиття у виробничий підрозділ «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» продовжено дію безстрокового трудового договору ОСОБА_1 на посаді начальника дільниці ремонтно-технологічної дільниці (а.с. 9, 11-14).

Наказом структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 236/ДНД від 17 березня 2017 року, з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції встановлено початок простою (а.с. 24-25, 49-50 особової справи).

Відповідно до вищевказаного наказу, наказом виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 85 від 17 березня 2017 року, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року до особового розпорядження всім працівникам дистанції. Згідно пунктів 3,4 та 6 цього наказу, на час простою працівникам дистанції знаходитись на робочому місці згідно режиму роботи підприємства, розписуватися на початку та в кінці робочого дня в «Журналі обліку простою». Нарахування заробітної плати за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин встановленої тарифної ставки (посадового окладу) (а.с. 26-27, 51-52 особової справи).

Згідно наказу виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 92 від 17 березня 2017 року «Про підвищення годинних тарифних ставок та посадових окладів», начальнику дільниці ОСОБА_1 з 01 березня 2017 року встановлено місячний оклад, тарифну ставку у розмірі 6714 грн (а.с. 45-48 особової справи).

З табелів обліку використання робочого часу за березень, квітень, травень, червень та липень 2017 року, які підписані начальником виробничого підрозділу Петренко В.М. та головним бухгалтером Мартинюк О.Г. вбачається, що тарифна ставка ОСОБА_1 складає 6714 грн. В березні неявка з причин простою 64 год., в квітні - 152 год, в травні - 159 год., в червні відпустка безоплатна за погодженням сторін 159 год, в липні відпустка безоплатна за погодженням сторін 80 год., неявка з причин простою 8 год (а.с. 19-23, а с. 13-17 особової справи).

Наказом (розпорядженням) № 6248/ДН-ос від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено 17 липня 2017 року з посади начальника дільниці виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку» у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 9, 15).

З розрахунків заробітної плати за березень, квітень, травень, червень та липень 2017 року вбачається, що:

за березень 2017 року розмір нарахованої заробітної плати склав 5273,84 грн., з яких оплата простоїв становить 1636,77 грн. за вирахуванням обов'язкових платежів із заробітної плати до виплати належить сума у розмірі 4271,81 грн;

за квітень 2017 року розмір нарахованої заробітної плати склав 4558,94 грн., з яких оплата простоїв становить 4475,55 грн., за вирахуванням обов'язкових платежів із заробітної плати до виплати належить сума у розмірі 3625,19 грн.

за травень 2017 розмір нарахованої заробітної плати склав 4558,94 грн., з яких оплата простоїв становить 4475,55 грн., за вирахуванням обов'язкових платежів із заробітної плати до виплати належить сума у розмірі 3625,19 грн.

за червень 2017 розмір нарахованої заробітної плати склав 0,00 грн.

за липень 2017 розмір нарахованої заробітної плати склав 19401,85 грн., з яких оплата простоїв становить 213,12 грн., за вирахуванням обов'язкових платежів із заробітної плати до виплати належить сума у розмірі 15627,96 грн.

Належним чином завірені копії розрахунків заробітної плати за період з березня по липень 2017 року містяться в особовій справі начальника дільниці виробничого підрозділу «Іловайська дистанція сигналізації та зв'язку» ОСОБА_1 (61-65 особової справи).

З листа в.о. начальника Донецької дирекції В.О. Подлузького № 65-ДОН/ДНД від 22 лютого 2018 року на запит структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» щодо надання інформації про виплату заробітної плати за період з березня по липень 2017 року ОСОБА_1 вбачається, що у липні 2017 року було нараховано до видачі заробітну плату за першу половину березня 2017 року, у розмірі 1879,42 грн, котру ОСОБА_1 отримав 11 липня 2017 року (а.с. 62).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, з 20 березня 2017 року для працівників підприємства встановлено простой, в день звільнення позивача, останній не отримав всіх сум, що належать йому від підприємства, доказів, які б свідчили про відсутність фінансування відповідача або про настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, відповідачем не надано. Враховуючи викладене, суд стягнув з відповідача за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року на користь позивача заробітну плату, в т.ч. за час простою в розмірі 25270,73 грн.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення, суд виходив з того, що вина відповідача в затримці розрахунку при звільненні встановлена у судовому засіданні, тому сума в розмірі 31198,86 грн. є спів розмірною компенсацією за час затримку розрахунку.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Частиною 1 ст. 34 КЗпП України передбачено, що простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

З приписами частини 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

Частиною 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За приписами ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заробітної плати за спірний період, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування тверджень та доказів позивача щодо не проведення розрахунку в день звільнення, а також будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність фінансування відповідача або про настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум (заробітної плати, грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки, вихідної допомоги) у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України.

Суд обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем розрахунки заборгованості заробітної плати. Розрахунок заборгованості відповідачем не оспорювався.

При цьому суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 2 розділу ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» зазначеного Порядку № 100, у випадках збереження середньої заробітної плати, зокрема, за час затримки розрахунку при звільненні, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

З матеріалів справи вбачається та не оспорювалося сторонами під час розгляду справи в суді першої інстанції, що ОСОБА_1 звільненоз займаної посади 17 линя 2017 року; в червні 2017 року позивач знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, в травні 2017 року - в простої не з вини працівника, в квітні 2017 року - в простої не з вини працівника, в березні 2017 року позивач відпрацював 10 днів (а.с. 28-32). З 01 березня 2017 року начальнику дільниці ОСОБА_1 встановлено місячний оклад, тарифну ставку у розмірі 6714 грн (а.с. 45-48 особової справи).

Таким чином, оскільки в червні 2017 року позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати, в травні 2017 року - в простої, які виключаються з розрахункового періоду відповідно до Порядку № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за березень-квітень 2017 року.

З розрахунку заробітної плати за березень 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 відпрацював 10 днів, за які йому нараховано заробітну плату у сумі 3637,07 грн., вказана суму (в т.ч. відповідно до цього розрахунку) є сумою для середнього заробітку (а.с. 28). Тобто, середньоденна заробітна плата за 1 день складає 363,7 грн. 3637,07/10

Проте, суд першої інстанції, розраховуючи суму середнього заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, не врахував вимоги Порядку № 100, взявши розраховану відповідачем середньоденну заробітну плату, зазначену в довідці про середню заробітну плату (дохід) від 22 лютого 2018 року № 65/1.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з тим, розрахована судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, не є доводом апеляційної скарги ПАТ «Українська залізниця», тому апеляційний суд, враховуючи межі розгляду справи відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України, вважає можливим залишити рішення суду першої інстанції в частині визначеної судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без змін.

Щодо доданого до апеляційної скарги ПАТ «Українська залізниця» науково-правового висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що Торгово-промисловою палатою України 16 січня 2018 року надано на вимогу ПАТ «Українська залізниця» науково-правовий висновок № № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача Мірошниченко О.О. не надавав вказаний висновок суду першої інстанції на підтвердження необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1

Відзив ПАТ «Українська залізниця» на позовну заяву (а.с. 57-60), також не містить посилань на вищевказаний висновок Торгово-промислової палати України.

Доказів неможливості надання науково-правового висновку Торгово-промислової палати України суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від ПАТ «Українська залізниця», представником відповідача суду апеляційної інстанції не подано, тому апеляційний суд не приймає доданий відповідачем до апеляційної скарги науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року у якості доказу відсутності вини підприємства у виконанні зобов`язань, передбачених статтями 47,83,115 та 116 КЗпП України.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: І.О. Дундар

В.С. Жданова

Повне судове рішення складено 28 листопада 2018 року .

Головуючий: О.О.Тимченко