____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/5363/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Салтан Л.В.,

при секретарі Дідур В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних, -

ВСТАНОВИВ:

08 вересня 2016 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних, визнання угоди купівлі-продажу недійсною, визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 03 вересня 1993 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3, за участю директора ТОВ «Ікар» ОСОБА_1 було укладено договір. На підставі вказаного договору укладеного між сторонами на відповідача було оформлено право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Так, вказана квартина на підставі розпорядження органу приватизації від 21 червня 1993 року № 4 належала ОСОБА_6 та відповідно до технічного паспорту від 17 серпня 1993 року складалася з однокімнатної квартири, загальною площею 31.8 кв. м, з яких житлова - 16.4 кв. м. Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 1993 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 право власності на вказане нерухоме майно перейшло до ОСОБА_3, а на підставі пункту 2 та 3 договору від 03 вересня 1993 року ОСОБА_3 повинен був передати вказану квартиру по договору реконструкції під магазин СП «Европа-Юг-Інвест», а останній в свою чергу зобов'язався зробити реконструкцію вказаної квартири під магазин з переведенням її з житлового фонду в нежитловий. Відповідно до п. 7 зазначеного вище договору позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 домовилися, що у випадку продажу квартири - магазина за адресою: АДРЕСА_1, отримані від продажу кошти мають бути поділені між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 в пропорції 50/50, після чого ОСОБА_2 повинна передати половину своєї частки ОСОБА_1

Однак, позивачам стало відомо, що відповідачем ОСОБА_3 без попередження ОСОБА_2 та домовленостей було відчужено вказане нерухоме майно шляхом продажу. Так, відповідачем ОСОБА_3 було продано нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1, а 1/2 частину грошей, яка за договором належить позивачці залишив у собі. На прохання позивачки повернути вказані грошові кошти з продажу нерухомого майно відповідач ОСОБА_3 відмовив, що і змусило позивачів звернутися з позовом до суду.

Крім того, позивачі вважають що зазначена в договорі купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 2586, квартира за адресою: АДРЕСА_1, є нежитловим приміщенням, тому договір купівлі-продажу квартири є удаваним, підлягає визнанню недійсним та проведенню двосторонньої реституції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2017 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних, визнання угоди купівлі-продажу недійсною, визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, закрити в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних.У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угоди купівлі-продажу недійсною, визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити у повному обсязі.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року, рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_8 від 22 червня 2017 року в частині закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних скасувано та направлено справу для продовження розгляду в цій частині до суду першої інстанції, рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_8 від 22 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання угоди купівлі-продажу недійсною, визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним змінити в частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін.

Надалі, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних, передано на розгляд до Київського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 липня 2018 року прийнято зазначену позовну заяву до розгляду.

У судове засідання представник позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надав телефонограму, в якій просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, представник відповідача ОСОБА_5 у судове засідання не зявились, повідомлялись належним чином, до суду надали заяви, в яких просять розглянути справу за їхньою відсутності та заперечують проти задоволення позовних вимог.

При цьому, у судовому засіданні 22 червня 2016 року представником відповідача ОСОБА_5 надано до суду заперечення проти позовної заяви, в якій він просить відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивачі не надали доказів того, що спірна квартира переведена у статус нежилого або будь-якого обмеження власника на розпоряджання власністю. Також, зазначений трьохсторонній договір від 03 вересня 1993 року, на який посилаються позивачі, не містить заборони ОСОБА_3 вільно, на свій розсуд розпоряджатись своєю власністю. Проведення реконструкції та надання квартирі статусу нежитлового приміщення було проведено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 після укладання договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2012 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що, 03 вересня 1993 року, відповідно до договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, до ОСОБА_3 перейшло право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1., яке складалася з однокімнатної квартири загальною площею 31.8 кв. м, з яких житлова - 16.4 кв. м., що зафіксовано у технічному паспорті від 17 серпня 1993 року.

Як вбачається з відмітки органу реєстрації про прописку у житловій квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_3 був зареєстрований у зазначеній квартирі у період з 16листопада 1994року по 22вересня 2012рік.

14 вересня 2012 року між ОСОБА_3, та ОСОБА_4, ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 2586, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до Технічних паспортів від 17серпня 1993року та 05вересня 2012року, на момент укладення договору купівлі продажу квартири від 14вересня 2012року реконструкція квартири не проводилась.

Доказів переведення в статус нежилого або будь якого обмеження власника на розпорядження власністю до суду не надано.Трьохсторонній договір від 03 вересня 1993 року на який посилаються позивачі не містить заборони ОСОБА_3 вільно на свій розсуд розпоряджатись своєю власністю.

Проведення реконструкції і надання статусу нежитлового приміщення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 після укладання договору купівлі продажу квартири від 14вересня 2012року підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлове приміщення офісу-магазину, технічним паспортом від 01жовтня 2012року, декларацією про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої ДАК в Одеській області від 01листопада 2012року.

У свою чергу, відповідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 1993 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 право власності на вказане нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 перейшло до відповідача, а на підставі пункту 2 та 3 договору від 03 вересня 1993 року ОСОБА_3 передав вказану квартиру по договору реконструкції під магазин СП «Европа-Юг-Інвест», а останній в свою чергу зобов'язався зробити реконструкцію вказаної квартири під магазин з переведенням її з житлового фонду в нежитловий. Відповідно до п. 7 зазначеного договору позивачка та відповідач домовилися, що у випадку продажу квартири - магазина за адресою: АДРЕСА_4, отримані від продажу кошти мають бути поділені між позивачкою та відповідачем в пропорції 50/50.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 135500 грн. 00 коп., які ОСОБА_3 було отримано від продажу нерухомого майна, а саме квартири за адресою АДРЕСА_5.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 листопада 2014 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2014 року скасовано, в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 1/2 частини грошових коштів від продажу нерухомого майна відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2015 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 листопада 2014 року залишено без змін.

Позивачі посилаються на те, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про продаж спірної квартири був укладений на підставі договору між ТОВ «Ікар» в особі директора ОСОБА_1 та ОСОБА_8 і ОСОБА_3 При цьому, як вважають позивачі, відповідач ОСОБА_3 взяті на себе зобовязання по трьохсторонній угоді не виконав, у звязку з чим повинен повернути ОСОБА_2 1/2 частину коштів за продане нерухоме майно.

Однак, в договорі купівлі-продажу спірної квартири від 03 вересня 1993 року немає ніяких посилень на будь-які інші договори і будь-які обставини, які б підтверджували цей висновок.

Згідно з вказаного договору відповідач ОСОБА_3 повністю сплатив гроші продавцю до його підписання за квартиру, а не за квартиру-магазин.

Крім того, позивачами взагалі не доведені обставини, викладені в трьохсторонньому договорі, які повинні були виконуватися сторонами, а саме: передача ТОВ «Ікар» 6000000,00 карбованців на покупку квартири; передача ОСОБА_3 даної квартири по договору про реконструкцію під магазин СП «Європа-Юг-Інвест»; реконструкція та ремонт квартири за власні кошти СП «Європа-Юг-Інвест» і переводу її з жилого в нежилий фонд з ціллю використання квартири у якості магазину; виконання гарантії СП «Європа-Юг-Інвест» про працю ОСОБА_9 в якості директора магазину, з отриманням заробітної плати і окремої плати за оренду магазину; повернення затрат на реконструкцію і ремонт магазину сторонами по справі СП «Європа-Юг-Інвест»; продажу саме квартири-магазину.

Тобто, позивачами не надано доказів правомірності стягнення з відповідача ОСОБА_10 грошової суми в рахунок виконання трьохстороннього договору від 03 вересня 1993 року у розмірі 135500 грн. 00 коп.

Оскільки, у задоволенні зазначених позовних вимогах відмовлено, також слід відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 збитків, у вигляді встановленого рівня інфляції за прострочення виконання зобовязання у розмірі 106773 грн. 00 коп., збитків у вигляді 3-х відсотків річних за весь період прострочення грошового зобовязання у розмірі 14905 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. 2, 4-6, 76-83, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст. 41 ЦК. 161 ЦК (в редакції від 1963 року), -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в рахунок виконання трьохстороннього договору від 03 вересня 1993 року у розмірі 135500 грн. 00 коп., збитків, у вигляді встановленого рівня інфляції за прострочення виконання зобовязання у розмірі 106773 грн. 00 коп., збитків у вигляді 3-х відсотків річних за весь період прострочення грошового зобовязання у розмірі 14905 грн. 00 коп. відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Повний текст рішення складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий Салтан Л. В.