Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 405/2199/16-ц

провадження № 61-324 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Сукач Т. О., Бубличенко В. П., Франко В. А.,

від 09 серпня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 12 травня 2010 року відповідач стала клієнтом банку, ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у банку та отримала кредитну картку «Універсальна». 05 серпня 2011 року відповідачці було переоформлено кредитну картку на престижу картку «Gold» відповідно до тарифів якої відповідач отримала кредит в розмірі 25 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору від 12 травня 2010 року, станом на 31 січня 2016 року утворилася заборгованість перед банком у розмірі 86 836 грн 80 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 23 887 грн 80 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 56 239 грн 57 коп., заборгованість за пенею та комісією - 2 098 грн 15 коп., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн (фіксована частина) і 4 111 грн 28 коп. (процентна складова).

З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 86 836 грн 80 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в зв'язку з строком позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 з вересня 2011 року перестала вносити платежі на кредитну картку, а позивач звернувся до суду з позовом 09 березня 2016 року.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 09 серпня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 травня 2010 року станом на 31 січня 2016 року в розмірі 84 633 грн 74 коп., з яких: 23 887 грн 80 коп. заборгованість за кредитом; 56 239 грн 57 коп. заборгованість за процентами; штраф 500 грн (фіксована частина) та 4 006 грн 37 коп. (процентна частина).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 пені у розмірі 2 098 грн 15 коп.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що позивачем строк звернення до суду не порушено, оскільки строк дії картки № НОМЕР_1, виданої відповідачу 05 серпня 2011 року, продовжено банком на новий строк шляхом надання картки з новим строком дії до березня 2017 року, а тому у суду не було передбачених законом підстав для задоволення заяви відповідача

від 26 квітня 2016 року про застосування строків позовної даності і відмови позивачу в задоволенні позову з цих підстав.

29 серпня 2016 рокуОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 перестала сплачувати банку заборгованість по кредитній карті з вересня 2011 року, а тому необхідно застосувати строк позовної давності.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Встановлено, що 12 травня 2010 року ОСОБА_3 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 8 000 грн на платіжну картку кредитку «Універсальна» на 12 місяців, з умовою сплати процентів за користування кредитом у розмірі встановленому тарифами банку із розрахунку 360 днів у році.

05 серпня 2011 року ОСОБА_3 була переоформлена картка на престижну карту «Gold», відповідно до тарифів якої відповідач отримала кредит у розмірі 25 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом.

Встановлено, що відповідач з вересня 2011 року перестала вносити платежі на кредитну картку від 12 травня 2010 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог статей 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки(штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

Згідно ст. 261 ЦКУ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

26 квітня 2016 року ОСОБА_3 подала заяву про застосування строків позовної давності.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, враховуючи те, що ОСОБА_3 12 травня 2010 року було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» на 12 місяців та умовами кредитного договору визначено порядок погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що слідує за звітним, встановивши, що останній місячний платіж ОСОБА_3 внесла у вересні 2011 року, а банк звернувся до суду з позовом у березні 2016 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 09 серпня 2016 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 червня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило