КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 759/11741/18

провадження № 22-ц/824/3275/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року у складі судді Ул'яновської О.В.

у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу судового наказу,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування вимог зазначав, що 19 червня 2017 року він та ОСОБА_2 уклали договір позики, за яким заявник передав боржнику грошові кошти у розмірі 40 000 грн. у момент підписання договору.

Указував на те, що, відповідно до умов договору, боржник взяв на себе зобов'язання повернути заявнику в строк до 30 серпня 2017 року позику у повному розмірі. Проте, станом на 27 липня 2018 року ОСОБА_2 позику не повернув, тобто не виконав умови договору.

Посилався на те, що особисто неодноразово звертався як усно, так і у письмовій формі до боржника з клопотанням повернути отримані кошти у борг, однак ОСОБА_2 на письмові звернення не відповів, на усні - реагував неконструктивно, виказував на адресу заявника погрози.

У зв'язку з невиконанням договору позики боржником, ОСОБА_1 звернувся до суду та просив видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 184 084 грн. 10 коп.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 27 липня 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу про відмову у видачі судового наказу та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про видачу судового наказу, посилаючись на те, що суд постановив ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, про що було зазначено в заяві про видачу судового наказу, проте не взято до уваги місцевим судом та з невідомих заявнику підстав суддею направлено запит про встановлення місця перебування та/або місця проживання боржника до Святошинської районної в місті Києві адміністрації.

Посилається на те, що судом жодним чином не обґрунтовано з яких саме підстав із поданої ОСОБА_1 заяви убачається спір про право.

Уважає, що будь-які інші підстави для відмови у задоволенні заяви про видачу судового наказу відсутні.

ОСОБА_4 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу судового наказу, місцевий суд виходив з того, що з матеріалів такої заяви убачається спір про право, а тому заявлений спір має бути вирішений у порядку позовного провадження.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

За п. 7 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи-підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Зі змісту заяви убачається, що за договором позики у випадку неналежного виконання умов цього договору боржник бере на себе зобов'язання по сплаті штрафу, пені у 20-кратному розмірі позики, тобто у сумі 800 000 грн., з урахуванням зменшення заявником суми боргу, останній просить видати судовий наказ про стягнення на його користь з боржника всього 184 084 грн. 10 коп., у тому числі, основна вимог - 183 900 грн. 00 коп. та відшкодування судового збору - 184 грн. 10 коп., а отже, із заяви про видачу судового наказу вбачається, що ця сума нарахована безпосередньо самим заявником.

Окрім того, як зазначається самим ОСОБА_1, ОСОБА_4 не визнає боргу, гроші не повертає, а отже не виконує умов укладеного між ними договору позики.

Відповідно до ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі, якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Не підлягають розгляду в порядку наказного провадження вимоги, з яких убачається спір про право. В основному, під спором про право розуміють опір, перешкоду у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Перешкоди можуть бути пов'язані з тим, що в добровільному порядку зобов'язана особа не виконує своїх обов'язків, а тому реалізація права уповноваженої особи є можливою у примусовому порядку або з необхідністю отримання офіційного підтвердження судом певних юридичних фактів чи стану фізичної особи.

Таким чином, у контексті наказного провадження як спір про право слід розуміти поведінку особи, до якої звертається заявник з вимогою, щодо оспорювання підстав, розміру вимоги або/і доказів, які її підтверджують. Наявність спору про право виникає у тому разі, коли одна сторона стверджує про наявність у неї відповідного права, а інша - про його відсутність.

Наявність спору про право є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу та вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб'єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов'язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.

Таким чином, згідно змісту заяви про видачу судового наказу ОСОБА_2 не визнає свій обов'язок перед заявником щодо повернення отриманих коштів, а тому, за таких обставин, убачається наявність спору про право між сторонами договору позики.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу та уважає її законною та такою, що постановлена з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що поза увагою місцевого суду залишився факт, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, про що наголошував заявник, та згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрованою адресою його місця проживання зазначено: АДРЕСА_1 не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції не допущено порушень правил загальної підсудності та розглянуто справу відповідно до вимог цивільного процесуального закону, а відтак, такі доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі. В апеляційній скарзі відсутні доводи, які б давали підстави для скасування ухвали суду, оскільки скаржник не надав будь-яких переконливих доказів на спростування висновків місцевого суду.

Суд звертає увагу, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 ЦПК України унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою, разом з тим заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді Л.Д. Махлай

О.Ф. Мазурик