Справа пр. №2/756/1445/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.

за участю секретаря судового засідання - Субіна М.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання здійснити виплату всіх сум, належних при звільненні, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання здійснити виплату всіх сум, належних при звільненні.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 30 червня 2016 року вона працювала начальником Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення - головним бухгалтером Державної служби зайнятості (Центральний апарат).

Наказом в.о. Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 24 липня 2017 року №216-к ОСОБА_1 була звільнена з роботи за угодою сторін, за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Своє звільнення позивач вважала незаконним та зазначила, що 06 березня 2017 року її було попереджено про наступне вивільнення з посади начальника Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення у зв'язку з її виведенням (скороченням) та повідомлено про її наступне звільнення через два місяці у разі відмови від запропонованої посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

ОСОБА_1 зазначила, що їй було запропоновано посади, які не відповідають її високому рівню кваліфікації, у зв'язку з чим вона змушена була відмовитись від таких пропозицій.

Також позивач вважає, що вивільнення її з посади начальника Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення відбулось з порушенням вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки вона має дитину до трьох років.

Як стверджувала ОСОБА_1, 06 травня 2017 року сплив двохмісячний термін з моменту попередження її про наступне вивільнення, а з 28 квітня 2017 року по 16 липня 2017 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. У зв'язку з викладеним, на думку ОСОБА_1, 17 липня 2017 року керівництво Державної служби зайнятості (Центральний апарат) повинно було одразу припинити з нею трудовий договір на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, чого зроблено не було.

ОСОБА_1 зазначила, що, враховуючи згадані обставини та зменшення відповідачем в односторонньому порядку розміру її заробітної плати, вона змушена була під тиском керівництва написати заяву про звільнення з посади начальника Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення за угодою сторін.

З цих підстав позивач вважає, що її звільнили протиправно, а тому просила суд скасувати наказ Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 24 липня 2017 року №216-к про її звільнення, поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, зобов'язати відповідача здійснити виплату усіх належних їй при звільненні сум, виходячи із посадового окладу у розмірі 9000,00 грн.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечували, мотивуючи це тим, що наказом в.о. Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 06 березня 2017 №18 "Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центральний апарат)" введено в дію нову структуру та штатний розпис Державної служби зайнятості (Центральний апарат) на 2017 рік, яким виведено (скорочено) посаду начальника Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення - головного бухгалтера, яку займала ОСОБА_1

У зв'язку з цим позивача було повідомлено про наступне вивільнення та запропоновано їй іншу роботу (вакантні посади), яку могла виконувати (займати) ОСОБА_1, проте від неї не надійшло ні згоди на переведення на іншу вакантну посаду, ні відмови від запропонованої роботи. Натомість 27 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про надання їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і така відпустка була надана позивачу. По виходу з відпустки 17 липня 2017 року ОСОБА_1 приступила до роботи та одночасно відмовилась від раніше запропонованої їй роботи відповідного професійного спрямування. 21 липня 2017 року відповідач зробив позивачу ще одну пропозицію роботи на керівній посаді, однак отримав відмову.

24 липня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за угодою сторін. Оскільки сторони досягли згоди припинити трудові відносини, позивач була звільнена за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Представник відповідача ОСОБА_2 вказала, що волевиявлення ОСОБА_1 припинити трудові відносини за угодою сторін було вільним.

Крім того, як пояснила представник відповідача ОСОБА_2, Державною службою зайнятості (Центральний апарат) не було порушено вимог ст. 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі, оскільки у процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв'язку зі змінами в організації праці, на вакантні посади і робочі місця не діють правила про перевагу на залишення на роботі, встановлені цією нормою. Також, на думку представника відповідача, не було порушено відповідачем і вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України, позаяк розірвання трудового договору з позивачем відбулось не з ініціативи власника.

Окрім цього, представник відповідача ОСОБА_2 зазначила, що розрахунок сум усіх належних позивачеві виплат при звільненні був проведений з урахуванням її посадового окладу, звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, тому підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

З цих підстав представники відповідача просили суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

Наказом в.о. Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 29 червня 2016 року №205-к ОСОБА_1 була призначена на посаду начальника Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення - головного бухгалтера Державної служби зайнятості (Центральний апарат) (а. с. 98).

З 06 березня 2017 року на підставі наказу в.о. Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 06 березня 2017 №18 "Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центральний апарат)" введено в дію нову структуру та штатний розпис Державної служби зайнятості (Центральний апарат) на 2017 рік; начальника відділу по роботі з персоналом зобов'язано згідно зі ст. 49-2 КЗпП України попередити під підпис працівників, посади яких підлягають виведенню, про наступне вивільнення за два місяці у зв'язку зі змінами в організації праці Державної служби зайнятості (Центральний апарат) та змінами істотних умов праці (а. с. 13-19).

Указаним наказом роботодавця виведено Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Державної служби зайнятості (Центральний апарат) та створено окремі структурні підрозділи: Управління фінансового забезпечення та відділу бухгалтерського обліку.

У зв'язку з виведенням посади начальника Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення - головного бухгалтера Державної служби зайнятості (Центральний апарат), яку займала ОСОБА_1, позивача було попереджено про наступне вивільнення.

Державна служба зайнятості (Центральний апарат) провела конкурс на зайняття посад начальника Управління фінансового забезпечення та відділу бухгалтерського обліку, заступника начальника Управління фінансового забезпечення - начальника відділу економічного планування та кошторисів, начальника відділу фінансових ресурсів Управління фінансового забезпечення, за результатами якого позивачеві не було запропоновано зайняти указані посади (а. с. 109-114).

На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України відповідачем запропоновано ОСОБА_1 іншу роботу на посадах: заступника начальника відділу формування бюджету Управління прогнозування, бюджетування та статистики Державної служби зайнятості (Центральний апарат). Проте ОСОБА_1 повідомила роботодавця, що ухвалить рішення щодо запропонованої їй роботи у термін до 05 травня 2017 року (а. с. 105).

27 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про надання їй відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка була задоволена роботодавцем (а. с. 103).

17 липня 2017 року ОСОБА_1 приступила до роботи у зв'язку з поданням заяви про переривання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а. с. 104).

Цього ж дня позивач відмовилась від запропонованої їй посади заступника начальника відділу формування бюджету Управління прогнозування, бюджетування та статистики Державної служби зайнятості (Центральний апарат).

Після цього відповідачем запропоновано ОСОБА_1 іншу роботу на посадах: заступника начальника відділу формування бюджету Управління прогнозування, бюджетування та статистики Державної служби зайнятості (Центральний апарат); провідного економіста відділу фінансових ресурсів Управління фінансового забезпечення Державної служби зайнятості (Центральний апарат); провідного аудитора відділу внутрішнього аудиту Державної служби зайнятості (Центральний апарат); провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку Державної служби зайнятості (Центральний апарат); директора Славутицького міського центру зайнятості Київської області; заступника директора - начальника відділу інформаційної роботи Київського міського центру зайнятості. Проте ОСОБА_1 відмовилась від запропонованих їй роботодавцем посад (а. с. 106-108).

24 липня 2017 року позивач звернулась до Державної служби зайнятості (Центральний апарат), в якій просила припинити трудові відносини за угодою сторін (а. с. 99).

Цього ж дня наказом в.о. Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) №216-к ОСОБА_1 була звільнена з роботи за угодою сторін, за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 100).

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено ст. 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - ст. ст. 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - ст. ст. 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - ст. 45 цього Кодексу .

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Судом встановлено наявність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою.

Крім цього, позивачем усупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення не було вільним.

Суд відхиляє доводи позивача про порушення відповідачем вимог ст. ст. 42, 184 КЗпП України при її звільненні, позаяк гарантії, передбачені указаними законодавчими нормами, поширюються виключно на працівників, звільнених з ініціативи роботодавця, а звільнення ОСОБА_1 було проведено за угодою сторін.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу необґрунтованими.

Щодо вимог позивача про зобов'язання Державної служби зайнятості (Центральний апарат) сплатити їй усі належні при звільненні суми, виходячи із посадового окладу у розмірі 9000,00 грн, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 була прийнята на роботу начальником Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення - головного бухгалтера Державної служби зайнятості (Центральний апарат) з посадовим окладом у сумі 3589,00 грн, що засвідчується наказом в.о. Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 29 червня 2016 року №205-к.

Згідно з абз. 4 п. 2 ч. 3.2.1.2. Колективного договору Державної служби зайнятості (Центральний апарат) на 2015-2017 роки у разі змін умов оплати праці до моменту переведення працівників на нові умови оплати праці, виплата заробітної плати здійснюється на підставі чинного трудового договору.

Зважаючи на те, що після 06 березня 2017 року посади начальника Управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення - головного бухгалтера Державної служби зайнятості (Центральний апарат) у новому штатному розписі не було, виплата заробітної плати ОСОБА_1 правомірно здійснювалась на підставі положень чинного трудового договору, укладеного між сторонами, дія якого не припинена.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмовит ОСОБА_1 у задоволенні її позову.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 21, 36, 40, 49-2 Кодексу законів про працю України, та, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання здійснити виплату всіх сум, належних при звільненні - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук