Справа № 203/1090/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Булеці А.В.

за участю представника позивачки - ОСОБА_1

представника відповідача - Лапініс К.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_4, про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням подальшого уточнення позову та додаткових пояснень послалась на те, що 25 лютого 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір кредиту №0, за яким банк зобов'язався надати позивачу кредит в розмірі 35000 доларів США (еквівалент 176750 гривень), а позивач повернути цей кредит на умовах договору згідно графіку погашення кредиту не пізніше 24 лютого 2023 року, сплативши банку проценти за користування кредитними коштами. Виконання зобов'язань позичальником забезпечено порукою ОСОБА_4 Позивач вважає, що банком не виконано вимоги п.1.1 спірного кредитного договору, оскільки кошти було сплачено банком за договором купівлі-продажу нерухомого майна, однак позивач кошти особисто не отримувала на руки, з рахунку не знімала. Разом з цим, позивач вважає неналежним доказом видачі кредиту наданий банком ордер про видачу коштів, оскільки останній є роздруківкою електронного варіанту, не містить печаток та підписів банку, не є меморіальним ордером, який підтверджує факт зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника. Також позивач послалась на те, що не підписувала заяву на видачу готівки, що підтвердила відповідна судова почеркознавча експертиза, що, відповідно, свідчить про неналежність такої заяви як доказу отримання кредиту. Крім того, позивач вважає, що відповідачем не було виконано вимоги закону щодо повідомлення в письмовій формі позичальника перед укладенням кредитного договору про кредитні умови, а в самому кредитному договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, тим самим, на думку позивача, відповідач ввів останню в оману щодо її обов'язків із погашення кредиту. Вказала позивач в обґрунтування свого позову і на те, що договір містить умови, за яких банк може збільшувати процентну ставку за кредитом, однак можливості зменшувати її не передбачено, відтак п.5.2 спірного кредитного договору є несправедливим по відношенню до позичальника. Послалась позивач і на те, що положення п.6.1.2 кредитного договору не відповідають вимогам законодавства, чинного на момент укладення спірного кредитного договору, оскільки банк встановив собі право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту у повному обсязі у випадках, що не передбачені законодавством, зокрема ст.11 ч.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Положенням спірного кредитного договору, яке за переконанням позивача є несправедливим та таким, що суперечить нормам закону, позивач вважає і п.3.4.4 кредитного договору, за яким позичальник зобов'язався здійснювати подальше щорічне страхування предмету застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії. З вищевикладеного позивач робить висновок про несправедливість умов кредитного договору, який суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків та погіршення становища позичальника, а також просить суд визнати недійсним спірний кредитний договір, укладений між сторонами по справі, та застосувати наслідки двосторонньої реституції. (Т.1 а.с.1-9, 155-161)

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити з викладених вище підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі з підстав його необґрунтованості, подала суду письмові заперечення проти позову, в яких представник послалась на визнання позивачем факту підписання спірного кредитного договору, а також на виконання банком свого обов'язку із видачі кредиту шляхом зарахуванням кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, для чого між сторонами було укладено відповідний договір банківського рахунку, для використання за цільовим призначенням, яким згідно кредитного договору є придбання нерухомого майна, що і було здійснено позивачем - придбано відповідну квартиру. Сторона відповідача в обґрунтування своїх заперечень вказала також і на те, що позивач близько шести років належним чином виконувала умови кредитного договору, відповідачем перед укладенням з позивачем спірного кредитного договору була виконана вся передбачена законом переддоговірна робота, зокрема повідомлено позичальника про умови кредитування, загальну сукупну вартість кредиту тощо, відсоткова ставка банком не змінювалась, а умова кредитного договору про страхування іпотечного майна відповідає вимогам профільних законів, а також погоджена із позичальником. (Т.1 а.с.165-167, 215-218)

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в зв'язку із чим суд у відповідності до вимог ст.ст.211, 223 ЦПК України вважає за можливе здійснити розгляд справи за фактичної явки учасників справи.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 25 лютого 2008 року на підставі заявки-анкети позичальника на отримання кредиту від 11 лютого 2008 року між позивачем, як позичальником, та АКІБ «УкрСиббанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є відповідач, було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. За умовами даного договору (п.1.1) банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 35000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 176750 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Підпунктом 1.2.2 пункту 1.2 договору встановлено, що позичальник зобов'язався повернути кредит в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 24 лютого 2023 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору та/або згідно умов відповідно угоди сторін. Графік погашення кредиту (Додаток №1) змінювався сторонами за їх згодою, для чого укладались відповідні додаткові угоди до кредитного договору. Підпунктом 1.3.1 пункту 1.3 договору встановлено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,4%. За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в пп.1.3.1. (Т.1 а.с.11-25, 40-46, 79-82, 229-246, Т.2 а.с.14-47)

Перед укладенням вищевказаного кредитного договору відповідачем проводилась з позивачем переддоговірна робота, зокрема, повідомлено позичальника про умови кредитування у банку та ознайомлено із орієнтовною сукупною вартістю кредиту за допомогою відповідного листа, копія якого є в матеріалах справи. Про ознайомлення із вказаною інформацією свідчить і наявність в спірному договорі п.7.13, відповідно до якого сторони домовились, що підписавши цей договір позивач підтверджує факт та згоду не тільки з умовами договору, а й отримання нею від банку перед укладенням договору згаданого інформаційного листа згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». (Т.1 а.с.17, 47-50, Т.2 а.с.20)

Крім того, судом встановлено, що укладений між сторонами спірний кредитний договір містить детальний розпис загальної вартості кредиту для позичальника у вигляді відповідного графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який є невід'ємною частиною спірного кредитного договору. (Т.1 а.с.40-46, 229-242, Т.2 а.с.26-31)

Пунктом 1.5 кредитного договору сторони узгодили, що банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника №5000 у банку, код банку (МФО) 351005. Такий рахунок (поточний базовий у національній валюті та проточний спеціальний у валюті долар США) було відкрито банком позивачу на підставі відповідної її заяви до укладення спірного кредитного договору та оформлено договором банківського рахунку №1151550 від 05 квітня 2007 року, тобто ще до укладення спірного кредитного договору. В свою чергу, перерахування банком кредитних коштів на вищевказаний рахунок у повному обсязі було здійснено відповідно до вимог п.1.1, пп.1.2.1 п.1.2 кредитного договору, що підтверджується копією відповідної виписки за рахунком, в тому числі її розгорнутим варіантом, який до того ж підтверджує і виконання позивачем протягом декількох років своїх договірних зобов'язань із повернення кредиту. (Т.1 а.с.75, 76, 78, 83-90, 168-204)

Відповідно до п.1.4 кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту - придбання нерухомого майна. Після укладення сторонами спірного кредитного договору позивачем на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 лютого 2008 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 (нова назва - пр. Богдана Хмельницького) в м. Дніпропетровську (нова назва - м. Дніпро) за надані банком за таким кредитним договором кредитні кошти в повному обсязі (вартість квартири повністю відповідає розміру наданого банком кредиту - 176750 гривень), що не заперечувалось і стороною позивача та підтверджується матеріалами справи. (Т.1 а.с.162-164)

В подальшому придбана позивачем на кредитні кошти квартири була передана в іпотеку задля забезпечення виконання позичальником своїх договірних зобов'язань із повернення кредиту, що оформлено відповідним договором іпотеки від 25 лютого 2008 року №0/0/3. (Т.1 а.с.205-207)

Разом з цим, п.2.1 кредитного договору передбачена в якості одного з видів забезпечення зобов'язання позичальника за кредитним договором застава належного позивачу нерухомого майна (іпотека) - вищевказаної квартири. Згідно п.п.3.4.4 п.3.4 кредитного договору позичальник зобов'язався не пізніше дати укладення договору застави, за яким у заставу передається майно з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії на строк не менше одного календарного року.

За змістом положень п.5.2. кредитного договору сторони погодили, що банк згідно умов договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема неналежного виконання умов договору та/або умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором); та/або б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання позичальником кредитної дисципліни (зокрема, своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов'язань позичальника за кредитним договором); та/або в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами або зміні у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долару США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долару США, установленого НБУ на дату укладання кредитного договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); та/або підвищення ставки на 3 відсоткових пункти за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення кредитного договору чи останнього перегляду процентної ставки).

Разом з тим, як встановлено в ході судового розгляду з матеріалів справи, зокрема із наданого стороною відповідача розрахунку заборгованості позивача за спірним кредитним договором станом на 15 серпня 2016 року, а також не заперечувалось стороною позивача, відповідачем позивачу жодного разу не збільшувалась процентна ставка на підставі п.5.2 спірного кредитного договору. Процентна ставка збільшувалась лише на прострочену заборгованість на підставі п.1.3 спірного кредитного договору. Наразі у позивача наявна заборгованість за спірним кредитним договором. (Т.1 а.с.91-101)

Відповідно до пп.6.1.2 п.6.1 кредитного договору банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з пп.1.2.2 кредитного договору та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит, змінивши при цьому термін повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Згідно п.6.2 кредитного договору в разі застосування банком права, передбаченого п.п.6.1.2 п.6.1 кредитного договору порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит є наступним: банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомлення про вручення) за адресою позичальника. Термін дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов'язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов'язань позичальника за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім умов зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про страхування», Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (далі - Правила), в редакціях перелічених нормативно-правових актів, чинних на момент укладення між сторонами спірного кредитного договору згідно ст.5 ЦК України.

Так, відповідно до норм ст.ст.3, 6, 11, 202, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, як різновид правочину, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За змістом ст.11 ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.1 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі (договорі про надання споживчого кредиту) або додатку до нього надавати детальний розпис загальної сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

Згідно п.3.5 Правил банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Положеннями ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно ст.11 ч.5 п.2-4 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 8 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодавець зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов'язок не покладено на іпотекодержателя.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів.

Згідно ст.11 ч.10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно норм ст.11 ч.2 Закону України «Про захист прав споживачів» та аналогічних їм положень п.2.1, 2.4 Правил перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15, 23 цього Закону. Остання передбачає штрафні санкції, а згідно ст.15 ч.7 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

За змістом ст.ст.202, 204, 626 ЦК України правочин, різновидом якого є договір, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст.202, 215, 626 ЦК України підставою визнання недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину (договору) стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину (договору) не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин (укладає договір), повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин (договір) має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Положеннями ст.230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нормою ст.217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. При цьому суд з огляду на висновок експерта №5540-16 від 14 березня 2017 року (Т.1 а.с.143-148) не приймає до уваги в якості доказу по справі заяву про видачу готівки №26 від 25 лютого 2008 року.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з наступного.

Так, враховуючи викладені фактичні обставини укладення спірного кредитного договору та його зміст з урахуванням на норми чинного на момент його укладення законодавства, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.203, 1054, 1055 ЦК України, а також інших наведених вище нормативно-правових актів при укладанні спірного кредитного договору між його сторонами були дотримані всі передбачені діючим на той час законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Таким чином, викладене виключає можливість визнання спірного кредитного договору недійсним як правочину повністю чи частково, зокрема і на підставі ст.230 ЦК України.

Разом з цим, суд вважає хибними та надуманими, а отже і не приймає до уваги твердження сторони позивача про невідповідність спірного кредитного договору вимогам закону та введення відповідачем позичальника в оману щодо обов'язків внаслідок невиконання банком вимог ст.11 ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині не зазначення в кредитному договорі детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, оскільки такі твердження повністю спростовуються дослідженими в ході розгляду справи доказами, а саме наданим суду стороною відповідача Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який є Додатком №2 до спірного кредитного договору та його невід'ємною частиною, містить в повному обсязі той самий детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (позичальника), а за формою викладення відповідає вимогам п.3.1 Правил. (Т.1 а.с.40-46, 229-242, Т.2 а.с.26-31)

Аналогічним чином суд оцінює та сприймає твердження сторони позивача про введення банком позичальника в оману внаслідок невиконання банком вимог ст.11 ч.2 Закону України «Про захист прав споживачів» внаслідок не проведення належної переддоговірної роботи в частині неповідомлення позивача в письмовій формі перед укладенням спірного кредитного договору про кредитні умови, в тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту. Такі твердження сторони позивача так само були повністю спростовані в ході розгляду справи наданим відповідачем інформаційним листом, отримання якого позивач підтвердив шляхом підписання спірного кредитного договору, про що сторони вказали в п.7.13 такого договору. (Т.1 а.с.17, 47-50, Т.2 а.с.20)

Так само суд не може погодитись із наведеним в обґрунтування позову твердженням позивача про несправедливість умов оспорюваного кредитного договору внаслідок істотного дисбалансу прав сторін договору в частині відсутності дзеркальних до п.5.2 кредитного договору положень про можливість зменшення процентної ставки за договором. Позиція суду з цього питання ґрунтується на тому, що відповідно до норм цивільного законодавства презюмується свобода договору, і сторони вільні самі із дотриманням імперативних норм закону визначати зміст цивільного договору, в тому числі кредитного, а обов'язок визначення в договорі споживчого кредиту положень щодо зменшення розміру процентної ставки на момент укладення спірного кредитного договору законом передбачено не було. Натомість, нормами ст.11 ч.5 п.3 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.5 Правил прямо зазначено право банку включати в кредитний договір положення про збільшення процентної ставки, і такі положення не можуть оцінюватись як несправедливі умови. До того ж в контексті цього слід відзначити, що відповідач жодного разу не використовував за спірним кредитним договором своє право на збільшення процентної ставки відповідно до п.5.2 такого кредитного договору. Відтак, відповідні твердження позивача суд оцінює критично, оскільки немає підстав вважати, що зазначені положення договору насправді є несправедливими або нерозумними, а оцінка, надана ним позивачем є суто суб'єктивною та випливає з її особистої зацікавленості, як сторони договору, у мінімізації своїх грошових зобов'язань. Крім того, оспорюваний договір був укладений позивачем саме на викладених в кредитному договорі умовах, які її влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить підпис позивача у цьому договорі та виконання нею своїх договірних зобов'язань протягом декількох років поспіль.

Не може суд погодитись і з твердженнями сторони позивача про суперечність п.3.4.4 (визначає обов'язок страхування позивачем предмету іпотеки на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії) спірного кредитного договору вимогам законодавства, зокрема ст.6 Закону України «Про страхування» (добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин) та ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг), на які вказує позивач. Правова оцінка суду вказаних тверджень позивача заснована на тому, що згідно ст.8 Закону України «Про іпотеку» страхування предмету іпотеки є обов'язковим, а відтак таке страхування не може вважатись добровільним. До того ж положення договору споживчого кредитування про обов'язковість страхування предмету іпотеки, яке виступає забезпеченням виконання обов'язків позичальника, в розумінні ст.11 ч.5 п.2 Закону України «Про захист прав споживачів» не може оцінюватись як несправедлива умова договору. Щодо посилань позивача на ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», то в матеріалах справи відсутні будь-які докази пов'язаності чи спорідненості особи страховика, рекомендованого банком, із відповідачем, а у відповідності до ст.81 ч.6 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Щодо посилань сторони позивача на те, що положення пп.6.1.2 п.6.1 спірного кредитного договору (право банку вимагати дострокове повернення частини кредиту, що залишилась, та сплати процентів у випадку прострочення позичальником повернення чергової частини кредиту) суперечать вимогам закону, то суд вважає їх неспроможними, оскільки вони не ґрунтуються на законі та не враховують фактичних обставин правовідносин сторін. Вказана оцінка суду наведених тверджень позивача, заявлених як підстава для задоволення позову, заснована на тому, що право вимагати дострокового повернення кредиту на умовах та з підстав, визначених в пп.6.1.2 п.6.1 кредитного договору, прямо передбачена нормою ст.1050 ч.2 ЦК України в контексті норми ст.1054 ч.2 ЦК України. А оскільки ж згідно пп.6.1.2 п.6.1, п.6.2 спірного кредитного договору право банку вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту не є безумовним, бо для реалізації банком такого права вимагається дотримання певної процедури (направлення повідомлення позичальнику в певні строки), а також настання додаткової обставини (не усунення позичальником протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення своїх порушень із своєчасного та належного виконання кредитних зобов'язань), суд вважає пп.6.1.2 п.6.1 кредитного договору таким, що відповідає вимогам ст.11 ч.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд оцінює критично та не приймає до уваги в якості підстави для задоволення позову посилання сторони позивача на невиконання відповідачем п.1.1 спірного кредитного договору, який визначає його предмет та обов'язки банку щодо надання кредиту позичальнику в певній сумі. Правова позиція суду, покладена в основу такої оцінки наведеного твердження позивача, ґрунтується на тому, що сторона позивача, мотивуючи порушення банком вимог вказаного пункту, посилалась на не отримання коштів від банку, оскільки на руки позивачу ці кошти видані не були, з рахунку вона їх не знімала, продавцю квартири, яку придбала за ці кредитні кошти, не передавала. Разом з цим, позивач з невідомих причин залишає поза увагою положення п.1.5 кредитного договору, згідно якого кредит надається банком позивальнику не шляхом видачі готівки на руки, а шляхом зарахування кредитних коштів на раніше відкритий позичальнику за її заявою та на підставі відповідного договору банківського рахунку поточний рахунок у цьому банку. Як свідчать надані стороною відповідача виписки по поточному банківському рахунку позивача, зарахування кредитних коштів було здійснено банком в повному обсязі та у передбачений договором строк. Крім того, оскільки цільовим призначенням кредиту було придбання позичальником нерухомого майна, і це майно фактично було придбано позивачем одразу після отримання кредиту в день його отримання та за ціною, що повністю дорівнює розміру отриманого кредиту за курсом НБУ в національній валюті, тобто за кредитні кошти в повному обсязі, що не заперечувалось і стороною позивача, в суду відсутні будь-які підстави вважати невиконаним п.1.1 спірного кредитного договору кредитодавцем, в тому числі і внаслідок не переведення безпосередньо позивачем кредитних коштів на рахунок продавця придбаної нею квартири. За таких обставин не відповідає дійсності і посилання сторони позивача на порушення відповідачем норми ст.203 ч.5 ЦК України, оскільки спірний кредитний договір дійсно був укладений задля реального настання обумовлених ним правових наслідків, і такі наслідки, окрім повернення кредиту позичальником, вже настали - позичальник придбала бажану нею нерухомість за надані їй кредитні кошти.

Відмовляючи у задоволенні позову суд також керувався і тим, що наведені позивачем в її позовній заяві уточненої редакції підстави, крім посилань на обман, на норму ст.203 ч.5 ЦПК України та відсутність в кредитному договорі детального розпису загальної сукупної вартості кредиту для споживача, за змістом приведеного вище цивільного законодавства взагалі не є підставами для визнання спірного кредитного договору недійсним в цілому. Натомість, такі приведені позивачем підстави недійсності договору насправді навіть при їх дійсності, а судом в ході розгляду справи встановлено протилежне, могли б бути умовою або для визнання лише певних спірних положень кредитного договору недійсними у відповідності до ст.217 ЦК України, а не всього договору в цілому, або на підставі ст.651 ЦК України, ст.ст.11, 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» бути підставою для вимог позивача про розірвання укладеного кредитного договору та відшкодування завданих збитків, застосування штрафних санкцій.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог та їх обґрунтувань, сам позов суд вважає таким, що зумовлений бажанням позивача позбутися наявних в неї грошових зобов'язань за кредитним договором, зумовлених, можливо, відсутністю у позивача можливості для їх належного та своєчасного виконання, що, тим не менш, в силу ст.625 ч.1 ЦК України не звільняє її від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Таким чином, на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд, керуючись положеннями положення ст.141 ЦПК України та враховуючи результат розгляду справи, приходить до висновку, що судові витрати по справі у вигляді судового збору, враховуючи звільнення позивача за законом від його сплати, підлягають віднесенню на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 5, 6, 11, 202-204, 215-217, 230, 236, 524, 526, 530, 610-612, 625-627, 629, 638, 651, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.2, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.11, 15, 18, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.8 Закону України «Про іпотеку», ст.6 Закону України «Про страхування», п.2.1, 2.4, 3.1, 3.5 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 141, 211, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_4, про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 02 березня 2018 року.

Суддя С.Ю. Казак