Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 591/3812/17

провадження № 61-212св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В.М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 18 вересня 2017 року у складі судді Кривцової Г. В. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Левченко Т. А., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 15 січня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 25 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання не виконував належним чином, виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 13 червня 2017 року становить 53 718,04 грн, з яких: 17 399,06 грн - тіло кредиту, 14 405,17 грн -нараховані проценти за користування кредитом, 18 879,62 грн - нарахована пеня, крім того штрафи відповідно до п. 2.1.1 7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 2 534,19 грн штраф і процентна складова. Посилаючись на статті 526, 527, 530, 549, 610, 615, 628, 629, 1050,1054 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та понесені судові витрати.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 18 вересня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення районного суду мотивоване тим, що заборгованість ОСОБА_4, яку просить стягнути позивач, утворилася в результаті безпідставного списання 30 червня 2015 року невстановленими особами з кредитного рахунку відповідача грошових коштів у розмірі 71 548, 51 грн, з яких 25 540 грн - кошти, належні банку. Вказані обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому доказуванню не підлягають (частина третя статті 61 ЦПК України, у редакції чинній на час розгляду справи).

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року рішення Зарічного районного суду міста Суми від 18 вересня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд встановив, що на час здійснення несанкціонованої трансакції (30 червня 2015 року) заборгованість у відповідача за кредитним договором від 15 січня 2013 року була відсутня та утворилася саме після незаконного списання з рахунку відповідача кредитних коштів у розмірі 24 956,34 грн, а також 5,84 грн, які банк списав як суму погашення за наданим кредитом, всього - 24 962,18 грн.

У грудні 2017 року Сокуренко Є. С. - представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Зарічанського районного суду міста Суми від 18 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.

У касаційній скарзі Сокуренко Є. С. - представник ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що судові рішення ухвалено без додержання процесуальних норм, зокрема судами не з'ясовано, за який період та за якими кредитними договорами банк просить стягнути заборгованість із відповідача.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що у нього відсутня заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк», натомість ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно з рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 06 січня 2017 року заборгував йому 89 644,78 грн.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 06 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 22 лютого 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року, встановлено, що 30 червня 2015 року невстановленими особами несанкціоновано були переведені кредитні кошти у сумі 24 962,18 грн з кредитного рахунку НОМЕР_1, що належить ОСОБА_4 на рахунок для виплат та в подальшому викрадені шляхом здійснення безготівкового перерахунку з картки для виплат.

Вищезазначеним рішенням стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 89 644,78 грн, з яких: 46 586,33 грн - особистих коштів, безпідставно списаних з його банківських рахунків; 2 096,59 грн - комісія, утримана банком за несанкціоноване перерахування ним коштів з основного та кредитного рахунків позивача на його картковий рахунок для виплат; 25 266,44 грн - пеня за неналежний переказ коштів; 15 695,42 грн - відсотки та штрафні санкції, нараховані та утримані ПАТ КБ «ПриватБанк» за несанкціонований овердрафт, користування кредитом та за прострочення його повернення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 користувався кредитними коштами за кредитним договором від 15 січня 2015 року до 30 червня 2015 року, заборгованість за спірним кредитним договором станом на 30 червня 2015 року була відсутня.

Банк почав нараховувати проценти та штрафні санкції за кредитним договором від 15 січня 2015 року вже після 30 червня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 використовував кредитні кошти, та у нього існувала заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 15 січня 2013 року станом на 30 червня 2015 року. Заборгованість, яку просить стягнути ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 13 червня 2017 року, утворилася в результаті несанкціонованої трансакції невстановленими особами за кредитним рахунком відповідача (частина третя статті 61 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи).

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанції.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 18 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська