Постанова

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 501/6263/13-ц

провадження № 61-655 зпв 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів - Лесько А. О. Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року, постановленої у складі суддів: Дьоміної О. О., Дем'яносова М. В., Маляренка А. В., Леванчука А. О., Ситнік О. М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, стягнення коштів за договором позики та 3% річних,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_7, вимоги якого уточнив у листопаді 2015 року та просив: стягнути солідарно з відповідачів на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі, що є еквівалентним 69 124,19 доларам США на момент здійснення платежу; стягнути солідарно з відповідачів на його користь грошові кошти за договором позики у розмірі, що є еквівалентним 40 923,00 доларам США на момент здійснення платежу; стягнути солідарно з відповідачів на його користь грошові кошти у розмірі, що є еквівалентним 3 079,34 доларам США на момент здійснення платежу, як три відсотки річних за користування безпідставно набутими коштами; стягнути солідарно з відповідачів на його користь грошові кошти у розмірі, що є еквівалентним 1 823,03 доларам США на момент здійснення платежу, як три відсотки за користування коштами, отриманими за договором позики.

Позов мотивовано тим, що дочка позивача - ОСОБА_7 з 31 серпня 2002 року до 10 лютого 2012 року перебувала з ОСОБА_5 у шлюбі. Під час шлюбу відповідачі неодноразово брали у кредит гроші в різних банківських установах на споживчі цілі та сімейні витрати.

14 вересня 2006 року між публічним акціонерним товариством «УКРСИББАНК» (далі - АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір на суму 105 000 доларів США з цільовим призначенням кредиту - придбання нерухомості - квартири за адресою: АДРЕСА_3. В цей же день, між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір на суму 2 026,23 грн для розрахунків зі страховою компанією. Для забезпечення виконання умов вказаних договорів, позивач разом зі своєю дружиною - ОСОБА_8 передали в іпотеку АТ «УКРСИББАНК» належну їм на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_5 повідомив позивача, що АТ «УКРСИББАНК» вимагає терміново погасити заборгованість, яку власними силами та засобами відповідач здійснити не в змозі.

З метою не допустити звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості, а також на прохання ОСОБА_5 позивач та його дружина передали у борг грошові кошти у розмірі 69 124,19 доларів США для погашення кредиту.

Сам факт отримання вказаних грошових коштів відповідачами не заперечується, проте ОСОБА_5 заперечує, що ці кошти бралися ним у борг.

Посилаючись на наведене, позивач вважає, що дані кошти відповідачі набули без достатньої правової підстави, що, відповідно до статті 1212 ЦК України є підставою для їх стягнення як безпідставно набуте майно.

Крім того, позивач посилався на те, що 16 листопада 2007 року між акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику 90 000 доларів США. В забезпечення виконання зазначеного кредитного договору між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки та договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

21 січня 2011 року ОСОБА_7 відчужила отриману в спадщину квартиру за 162 470 грн та внесла ці кошти на погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором.

15 лютого 2012 року для погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в повному обсязі позивач передав відповідачам 40 923 доларів США, на що ОСОБА_7 видала письмову розписку, оскільки ОСОБА_5 видати розписку відмовився.

Посилаючись на те, що відповідачі вказані кошти не повернули, позиач просив стягнути їх в судовому порядку із застосуванням положень частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення 3% річних за користування коштами.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2014 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані 8 грудня 2011 року грошові кошти в розмірі 895 188,67 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані 15 лютого 2012 року грошові кошти в розмірі 529 970,85 грн Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено. Із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції виключено посилання на статтю 1212 ЦК України, як на підставу задоволення позову. У першому, другому та третьому абзацах резолютивної частини рішення слова: «стягнути солідарно…» замінено словами: «стягнути в рівних частках…». У першому та другому абзацах резолютивної частини рішення слова: «…безпідставно отримані…» замінено словами: «…отримані в борг…». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що досліджена судом розписка від 08 грудня 2011 року про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_2 69 124,19 доларів США не є договором позики і не містить обов'язку відповідача повернути позивачу отримані кошти.

Розписка від 15 лютого 2012 року, за якою ОСОБА_7 отримала від позивача грошові кошти в сумі 40 923,00 доларів США для погашення заборгованості по кредитному договору від 16 листопада 2007 року, була видана після розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 10 лютого 2012 року. Отже, ці гроші не є такими, що використані в інтересах сім'ї та є спільним боргом подружжя.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідач набув майно за наявності достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Грошові кошти не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику, а лише як предмет домовленості між позивачем та ОСОБА_5 на погашення кредитної заборгованості останнього. Отже, позивачем не було доведено, що грошові кошти у розмірі 69 124,19 доларів США були отримані ОСОБА_5 без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), а тому відповідач не зобов'язаний повернути це майно. Відповідно слід вважати недоведеним, що отримані ОСОБА_5 грошові кошти використані в інтересах сім'ї, оскільки були використані на погашення кредиту.

Апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови у задоволенні позову про стягнення коштів у розмірі 69 124,19 доларів США та відмовив у задоволенні цих вимог з підстав недоведеності набуття та збереження ОСОБА_5 цього майна без достатньої правової підстави.

Змінюючи рішення суду у цій частині, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач змінив предмет позову щодо зазначених вимог та посилався на положення статті 1212 ЦК України, як підставу для задоволення вимог. Відмовляючи у задоволенні вимог позивача, суд посилався на інший предмет позову (стягнення за договором позики), у зв'язку з чим в зазначеній частині судове рішення підлягало зміні, шляхом відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з підстав недоведеності безпідставності набуття ОСОБА_5 відповідного майна.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду та виходив з того, що розписка від 15 лютого 2012 року не містить умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів, тому дана розписка не є договором позики у розумінні норм закону. 10 лютого 2012 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був розірваний за рішенням суду, тобто, даної сім'ї в розумінні положень Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-ІІІ в редакції, що діяла на момент виникнення відповідних правовідносин (далі - СК України) на 15 лютого 2012 року вже не існувало. Отже, посилання позивача про отримання ОСОБА_7 коштів і їх використання в інтересах сім'ї не підтверджується доказами і ґрунтується на припущеннях. При цьому, визнання позову ОСОБА_7 свідчить лише про відсутність спору між нею та ОСОБА_2, який є її батьком.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 грудня 2015 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог паро стягнення 69 124,19 доларів США з підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, оскільки позивачем не було надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про набуття або збереження ОСОБА_5 майна (указаних вище грошових коштів) без достатньої правової підстави.

Разом із цим апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за розпискою від 15 лютого 2012 року, яка у розумінні статтей 1046, 1047 ЦК України не є договором позики, оскільки не містить обов'язку ОСОБА_7 повернути ОСОБА_2 отримані кошти.

Суд касаційної інстанції виходив з того, що висновок судів у цій частині ґрунтується на вимогах закону та відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У січні 2017 року представник ОСОБА_2, подав до Верховного Суду України (далі - ВСУ) заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року, з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судових рішень), а саме: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - статті 1212 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застосування зазначеної норми матеріального права заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року у справі № 6-46121 св 14 та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року у справі № 183/7196/14, в яких, на його думку норма статті 1212 ЦК України застосована по-іншому, а саме: в ухвалі від 27 травня 2015 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий апеляційний розгляд виходив з того, що судом не встановлені підстави отримання грошової суми; у рішенні від 27 квітня 2016 року суд касаційної інстанції задовольнив позов про стягнення безпідставно отриманих коштів та виходив з того, що відповідач набула кошти без достатніх правових підстав та не повернула їх, що є підставою для стягнення цих коштів відповідно до статті 1212 ЦК України.

Посилаючись на наведене, заявник просить скасувати ухвалене у справі рішення суду касаційної інстанції та рішення судів першої і апеляційної інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Ухвалою Верховного Суду України від 17 березня 2017 року відкрито провадження у справі.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

На підставі підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, заява про перегляд судових рішень разом зі справою 08 лютого 2018 року передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів без повідомлення та виклику учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи та додані до неї матеріали, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно із частиною першою статті 360-5 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що з 31 серпня 2002 року дочка позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2012 року.

14 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 105 000 доларів США строком до 14 вересня 2027 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_5 умов цього договору 27 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки, предметом якого є належна їм на праві власності квартира АДРЕСА_1.

16 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у сумі 90 000 доларів США строком до 16 листопада 2017 року.

У забезпечення виконання позичальником умов цього договору 16 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, згідно умов якого остання передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_2.

З метою погашення заборгованості за кредитним договором від 14 вересня 2006 року, ОСОБА_2 8 грудня 2011 року надав ОСОБА_5 69 124,19 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою, складеною останнім. Обов`язку повернення цих грошових коштів ОСОБА_5 та строки повернення у розписці не зазначено.

Згідно із розпискою від 15 лютого 2012 року для погашення заборгованості за кредитним договором від 16 листопада 2007 року, ОСОБА_2 надав ОСОБА_7 40 923 доларів США.

В уточнених позовних вимогах позивач просив стягнути передані ОСОБА_7 на погашення кредиту кошти у розмірі 69 124,19 доларів США на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Під час розгляду справи, суд першої інстанції, надаючи оцінку розписці від 14 вересня 2006 року, виходив з того, що вона не містить обов'язку повернути позивачу отримані кошти, а тому відсутні підстави для стягнення цієї суми.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції та вважав, що під час розгляду справи суд не звернув уваги на зміну позивачем предмету позову, а саме в обґрунтування стягнення цієї суми останній посилався на положення статті 1212 ЦК України, як набутих ОСОБА_5 без достатньої правової підстави.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши ці доводи позивача, дійшов висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог, оскільки позивачем не було надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про набуття або збереження ОСОБА_5 майна (указаних вище грошових коштів) без достатньої правової підстави.

Висновки апеляційного суду зводяться до того, що згідно встановлених судом обставин, вказані кошти відповідачі набули за наявності достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Кошти не передавались у власність чи користування, не передавались у позику, а є предметом домовленості між позивачем та ОСОБА_5 з цільовим призначенням - на погашення кредиту для придбання нерухомості, в якій планувалося проживання подружжя - дочки позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_5

Висновки судів у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за розпискою від 15 лютого 2012 року зводяться до того, що вона у розумінні статей 1046, 1047 ЦК України не є договором позики, оскільки не містить обов'язку ОСОБА_7 повернути ОСОБА_2 отримані кошти. При цьому, суди врахували правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У наданому заявником для порівняння рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року у справі №183/7196/14 за позовом про стягнення безпідставно отриманих коштів та за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, визнання грошових коштів спільним сумісним майном подружжя, суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та стягуючи безпідставно отримані кошти, виходив з того, що кошти, які передані у рахунок поділу майна подружжя не є спільним майном подружжя, між сторонами під час та після написання розписки не виникли договірні правовідносини щодо розподілу спільного майна, договір про поділ майна подружжя не укладався, і надані кошти не були враховані при поділі майна й не є спільним сумісним майном подружжя, що встановлено преюдиційним рішенням суду. Відповідачем не надано доказів на підтвердження існування правових підстав утримання у себе грошових коштів.

Висновки суду касаційної інстанції у зазначеній справі зводяться до того, що відповідач набула грошові кошти без достатніх правових підстав та не повернула їх, що є підставою для стягнення цих коштів відповідно до статті 1212 ЦК України.

У вказаній справі підставою для стягнення коштів та застосування статті 1212 ЦК України є встановлення факту їх набуття без достатніх правових підстав, за відсутності будь-яких договірних правовідносин, у тому числі щодо розподілу спільного майна подружжя.

У справі, яка переглядається підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, є встановлення судом факту набуття відповідачем цих коштів за наявності достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству та є предметом домовленості між позивачем та ОСОБА_5

З порівняння змісту наведеного судового рішення вбачається, що обставини, встановлені судом у цьому рішенні є відмінними від обставин, встановлених у справі, яка переглядається, зокрема, що стосується обставин, за яких відбувалась передача грошових коштів, умов та підстав їх отримання та набуття.

Колегія суддів звертає увагу, що зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності у різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог, встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень

Порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог, оскільки обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права у цих справах не є подібними.

У зазначених справах суд встановив різні фактичні обставини та прийняв рішення на підставі відповідної оцінки зібраних у справі доказів, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року у справі №6-46121св14 за позовом про стягнення грошових коштів, суд касаційної інстанції, скасував рішення суду апеляційної інстанцій з направленням справи на новий апеляційний розгляд. Підставою скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд стало неповне з`ясування обставин справи і ненадання їм належної оцінки, зокрема не встановлено підставу отримання відповідачем спірної грошової суми.

Зазначена ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанцій одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у цій справі суд касаційної інстанції направив її на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у зв'язку з порушенням судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Фактично застосування норм матеріального права не відбулось.

Встановлена судом касаційної інстанції у зазначеній ухвалі необхідність з'ясування обставин, що мають значення для справи не є неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, порівняно зі справою, яка переглядається.

Крім того, у рішенні, про перегляд якого подано заяву та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, наданої заявником для порівняння, не вбачається тотожності предмету спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставини справи.

У поданій заяві про перегляд заявник, фактично, ставить питання про переоцінку обставин справи та зібраних у ній доказів щодо встановлення факту набуття відповідачем грошових коштів. Між тим, якщо суди першої та апеляційної інстанції вважали, що кошти набуті відповідачем за наявності достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, Верховний Суд не може змінити таку оцінку обставин справи.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим, відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, у задоволенні заяви про перегляд судового рішення необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною третьою статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, пунктом 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В.В.Пророк

І.М.Фаловська