Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 760/28048/13-ц

провадження № 61-2917св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, Головне управління юстиції у місті Києві,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: П'ята київська державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року у складі судді Бобровника О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовну заяву мотивовано тим, що 05 травня 2004 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів племінниці ОСОБА_1 належну йому на праві власності частку квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дядько - ОСОБА_4

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 липня 2010 року у складі судді Мягкохода Ю. В., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2011 року у складі колегії судді: Вербової І. М., Пікуль А. А., Невідомої І. М., визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном три місяці, які відраховуються з моменту набрання рішенням законної сили.

27 жовтня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до П'ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак державний нотаріус повідомив, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться після подання оригіналів правовстановлюючих документів про належність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1.

Оскільки відповідачі відмовляються надати позивачу правовстановлюючі документи на зазначену квартиру, ОСОБА_1 просила задовольнити позов.

У неодноразово поданих до суду першої інстанції запереченнях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначали про незаконність заявлених позивачем вимог, необґрунтованість та передчасне їх заявлення. Із заповіту ОСОБА_4 не можливо встановити його волю, оскільки зміст заповіту є незрозумілим та містить суперечності, у зв'язку із чим порушено декілька кримінальних проваджень.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно після ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у визначеному чинним законодавством порядку прийняла спадщину після ОСОБА_4 Однак державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно. Оскільки відповідачі чинять перешкоди позивачу в отриманні нею вказаного свідоцтва, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за нею права власності на майно у порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 липня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, який підлягає застосуванню у випадку наявності перешкод у оформленні спадково права. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не визнають право позивача на спадкування за заповітом і неодноразово його оспорювали шляхом пред'явлення до неї позовів: про визнання заповіту недійсним; про визнання особи такою, що втратила право на спадкування та визнання права на спадщину; про здійснення тлумачення змісту правочину. Проте всі ці позови ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишені судами без задоволення та судові рішення у цих справах набрали законної сили. А тому, врахувавши наявність спору між сторонами та прийнявши до уваги відсутність у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та залишив його без змін.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, однак їм дано неправильну правову оцінку, у зв'язку із чим постановлено незаконні судові рішення. Позивачем не доведено те, що вона зверталась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У П'ятій київській державній нотаріальній конторі відсутній оригінал заповіту, а тому підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частки квартири відсутні.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 подала до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначала, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем першої черги після ОСОБА_4, оскільки шлюб між ними 21 жовтня 2004 року було розірвано. Крім того, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 листопада 2014 року, ОСОБА_3 відмовлено у позові про визнання заповіту недійсним. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 після реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 21 квітня 2010 року змінено прізвище на «ОСОБА_1».

Квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по Ѕ частки кожному.

05 травня 2004 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів своїй племінниці ОСОБА_1 належну йому на праві власності Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно.

З матеріалів спадкової справи № 194/2006 судом першої інстанції встановлено, що колишня дружина спадкодавця - ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 звернулися до П'ятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

04 грудня 2008 року Київською державною нотаріальною конторою видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частки земельної ділянки, розташованої на території АДРЕСА_2, площею 0,4213 га, що належала на праві власності ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори сину спадкодавця ОСОБА_3 04 грудня 2012 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням - на вклад з відповідними відсотками та нарахованою компенсацію, що знаходиться у територіально відокремленому безбалансовому відділенні № 10012/058 І-типу філії Луганського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рахунку № НОМЕР_5 у розмірі 5 277 грн 70 коп. та на рахунку НОМЕР_6 у розмірі 0 грн 46 коп.

Того ж дня ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на грошовий вклад з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у філії - Головне управління по місту Києву та Київській області акціонерного товариства «Ощадбанк» № 10026/0101: на рахунку НОМЕР_2 у розмірі 0 грн 18 коп., на рахунку НОМЕР_3 у розмірі 01 грн 08 коп. та на рахунку НОМЕР_4 у розмірі 27 грн 96 коп.

04 грудня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 видано свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, за яким вони набули у порядку спадкування право власності на вклад з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією по Ѕ частки кожний, що знаходиться у філії - Головне управління по місту Києву та Київській області акціонерного товариства «Ощадбанк» на рахунку № НОМЕР_1 у розмірі 11 грн 55 коп., який належав ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 липня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 вересня 2011 року, визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном три місяці, які відраховуються з моменту набрання рішенням законної сили. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2011 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на вказані судові рішення.

27 жовтня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до П'ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року, ОСОБА_3 відмовлено у позові до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.

З листа державного нотаріуса П'ятої київської державної нотаріальної контори від 23 листопада 2013 року № 4060/02-14 ОСОБА_1 стало відомо про відмову їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку із відсутністю у неї правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 та роз'яснено їй право звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 жовтня 2014 року, відмовлено у позові ОСОБА_3 про здійснення тлумачення заповіту.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, та виходив із того, що заповіт, складений ОСОБА_4 05 травня 2004 року, є чинним та у судовому порядку недійсним визнано не було. ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Право позивача на спадкування за заповітом не визнається ОСОБА_3 та ОСОБА_2, у зв'язку із чим вони неодноразово звертались до суду з позовами до ОСОБА_1 Врахувавши наявність спору про право на спадщину та те, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке входить до складу спадщини, що позбавляє її можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк