Апеляційний суд Кіровоградської області
справа № 404/1539/14-ц
№ провадження 22-ц/781/1113/18 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кіселик С. А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27.06.2018 року Апеляційний суд Кіровоградсьої області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого - Кіселика С.А. (суддя доповідач),

Суддів : Єгорової С.М., Письменного О.А.,

За участі секретаря судового засідання Савченко Н.В.

Учасники справи:

ОСОБА_2 - (позивач)

ОСОБА_3 (представник позивача)

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 - (відповідачі).

Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області, орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради (треті особи).

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощенного позовного провадження, в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_7 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда, у складі судді Мохонько В.В., від 08 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області, орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради про виселення, зобовязання передати документи та про зняття з реєстрації місця проживання

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області про виселення, зобовязання передати документи та про зняття з реєстрації місця проживання.

Зазначав, що 25 січня 2012 року він з прилюдних торгів придбав житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Авіаційній, 20 у м. Кіровограді. Його право власності зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 лютого 2012 року. Проте, у вказаному будинку зареєстровані відповідачі, які не є його власниками. Він як власник не має можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки відповідачі в добровільному порядку не звільняють належний йому житловий будинок, чинять йому перешкоди у користуванні будинком, не надають йому домову книгу та книжки на оплату комунальних послуг. Просив суд виселити відповідачів з житлового будинку 20 по вул. Авіаційній у м. Кіровограді, зобовязати їх передати йому домову книгу, ключі від будинку та книжки по оплаті за житлово-комунальні послуги. Також просив зняти відповідачів з реєстрації в будинку (т.1,а.с.2-4).

Ухвалою суду від 24 квітня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради (т.1,а.с.60).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 травня 2014 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з житлового будинку по вул. Авіаційній,20 в м. Кіровограді, що належить ОСОБА_2. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено, розподілено судові витрати (а.с.85-88).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 просять рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову про виселення. В решті рішення суду не оскаржено (а.с.109-111).

Апеляційна скарга мотивована тим, що справа розглянута без участі відповідачів та третіх осіб, які не були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання 08.05.2014 року. Суд без належних доказів прийняв рішення про виселення неповнолітнього ОСОБА_7, який не зареєстрований за спірною адресою та виселення відповідачів ОСОБА_9, ОСОБА_5, які мешкають у інших містах України.

Позивачем подано заперечення на апеляційну скаргу. Заперечення мотивовано тим, що представник ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був повідомлений про час та місце розгляду справи, а відтак посилання осіб, що подали апеляційну скаргу, на необізнаність щодо часу та місця розгляду справи вважає таким, що не відповідає обставинам справи. Позивач вважає незаконним та таким, що не підлягає розгляду, в межах поданої апеляційної скарги посилання, апелянтів на неіснуючі та недоведені факти порушення судом першої інстанції прав інших відповідачів по справі, які не оскаржували рішення суду. Факт проживання відповідачів в спірному будинку вважає доведеним, оскільки він підтверджується довідкою квартального комітету та не заперечується самим ОСОБА_7, а не бажання звільнити приміщення добровільно, позивач вважає доведенням факту подання апеляційної скарги на законне рішення суду.

В апеляційній інстанції справа переглядається повторно після скасування ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 травня 2015 року постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року.

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII " Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справа судом переглядається в межах визначених ст. 367 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, який підтримав апеляційну скаргу, позивача та його представника, які заперечували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір на підставі досліджених доказів суд встановив, що при примусовому виконанні виконавчого напису № 1713 від 16 березня 2010 року, виданого приватним нотаріусом про звернення стягнення на житловий будинок № 20 по вул. Авіаційній у м. Кіровограді, для задоволення вимог ПАТ «Сведбанк» щодо погашення заборгованості за кредитом від 12 червня 2008 року та примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1208 від 05.08.2011 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь КС «Шанс» боргу (зведене виконавче провадження), з прилюдних торгів було продано житловий будинок № 20 по вулиці Авіаційній у м. Кіровограді, що належав на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2006 року (т.1,а.с.6).

На підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ 25 січня 2012 року, власником вказаного житлового будинку став ОСОБА_2. 25 січня 2012 року він отримав нотаріально посвідчене приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10 свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований по вул. Авіаційна,20 в м. Кіровограді (а.с. 5). ОСОБА_11 про державну реєстрацію прав, право власності ОСОБА_2 на цей житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15 лютого 2012 року (т.1,а.с.5).

ОСОБА_11 довідки квартального комітету № 26 м. Кіровограда від 30 квітня 2014 року, у належному на праві власності ОСОБА_2 житловому будинку по вул. Авіаційній 20 у м. Кіровограді проживають ОСОБА_4 та члени її сімї - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.83).

30 січня 2013 року позивач, як власник будинку, направив відповідачам рекомендованим листом письмову вимогу про звільнення будинку, а 17 лютого 2014 року направив таку вимогу повторно. Проте і після звернення позивача з позовом до суду у лютому 2014 року, відповідачі добровільно житловий будинок не звільнили.

У 2014 році ОСОБА_4 та ОСОБА_7 звертались з адміністративним позовом до Кіровського відділу Державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції, третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про визнання протиправними дій Кіровського ВДВС, про скасування акта про реалізацію предмета іпотеки від 25 січня 2012 року.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалами Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2015 року, ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2014 року та постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2014 року залишено без змін (а.с.221-222, 223).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 лютого 2016 року, яка набрала законної сили, позовну заяву ОСОБА_4, ОСОБА_7 до Кіровського ВДВС Кіровоградського міського управління юстиції, приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство Юстиція», до ОСОБА_2, треті особи орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради, приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання публічних торгів недійсними, залишено без розгляду (т.1,а.с.236).

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для виселення колишнього власника житлового будинку з членами його сімї відповідає обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджується з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ОСОБА_11 зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст. ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

ОСОБА_11 зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обовязок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Порядок виселення громадян врегульовано частиною третьою цієї статті. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності з 22 вересня 2011 року, внесено зміни зокрема до тексту частини 2 статті 109 та викладено її в новій редакції, а саме визначено, що громадянам, яких виселяють з житлових приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом частини другої статті 40 цього Закону та частини третьої статті 109 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічне положення міститься у постанові ВСУ від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15 .

Разом з тим, як було зазначено вище, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Крім того, у тому разі, якщо обєкт іпотеки було придбане не за рахунок кредиту забезпеченого іпотекою, постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (Верховний суд України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1033цс15 ).

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР)».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 11 листопада 2015 року справа № 1630цс15 , від 25 листопада 2015 року справа № 6-1061цс15 та від 30 вересня 2015 року № 6-1892цс15 .

Отже при виселені відповідачів з іпотечного майна без надання їм іншого постійного житла, суд повинен зясовувати джерела коштів, за які було придбано переданий в іпотеку обєкт нерухомості, зокрема чи це майно було придбано за рахунок отриманого іпотекодавцем кредиту.

Із наданих апеляційному суду доказів, вбачається, що житловий будинок № 20 по вул.. Авіаційній у м. Кіровограді, який в подальшому було передано в іпотеку, придбано іпотекодавцем 23.06.2006 року, майже за два роки до укладення договору іпотеки від 12.06.2008 року, тобто за інші кошти ніж ті які були отримані позичальником від банку, як кредит.

Доводи представника позивача , які були висловлені ним у письмових поясненнях, щодо того, що обставина справи щодо придбання ОСОБА_4 спірного будинку не за рахунок кредитних коштів наданих ВАТ «Сведбанк» не підтверджується беззаперечними доказами, оскільки позивачем не доведено, що оплата вартості спірного будинку по договору купівлі продажу від 23.06.2006 року в сумі 85850 грн. була здійснена не за рахунок кредитних коштів, зокрема в порядку перекредитування ВАТ «Сведбанк, суперечить наявним у матеріалах справи доказам. Так факт повного розрахунку за придбаний ОСОБА_4 будинок, в день підписання договору купівлі продажу, в сумі 126250 грн. та відсутність будь яких матеріальних претензій до покупця зі сторони продавця будинку підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_12 від 23 червня 2006 року ( т.2 а.с. 152).

Як зазначалось вище, згідно діючого законодавства, якщо за рішенням суду звернуто стягнення на будинок кредитного боржника, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, однак нерухоме майно придбане не за кредитні кошти виселення боржника без надання іншого приміщення не допускається.

Суд першої інстанції на дану обставину уваги не звернув і ухвалив рішення про виселення, яке не відповідає вимогам закону.

В судовому засіданні сторонами не надано доказів наявності у відповідачів іншого житла, та наявності інших можливостей надання відповідачам іншого житла.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору щодо виселення відповідачів із будинку в якому вони проживають і який, в той же час, є власністю позивача, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи та наявним у справі доказам, що згідно з п.п. 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог про виселення осіб які оскаржили рішення суду.

В частині позовних вимог щодо яких судом першої інстанції у задоволенні відмовлено, дане рішення суду сторонами не оскаржується, а тому в цій частині перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Крім того, рішення суду не переглядається стосовно виселення відповідачів, якими дане рішення не оскаржувалось.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 травня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, треті особи Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області, орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради, про виселення, та виселення ОСОБА_4, ОСОБА_7, з домоволодіння по вул.. Авіаційна, 20 в місті Кіровограді, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, та стягнення з відповідачів судового збору, скасувати.

ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_4 та ОСОБА_7, треті особи Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області, орган опіки та піклування Кіровоградської міської ради про виселення, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір сплачений при подачі апеляційної скарги в сумі 121 грн. 80 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення тільки на підставі встановленій статтею 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2018 року.

Головуючий суддя С.А. Кіселик

Судді:

ОСОБА_13

ОСОБА_14