Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.11.2018 Справа №607/5864/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Буцик О.П.

представника позивачів ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до приватного підприємства «Пресова Агенція «Вільне життя», третя особа на стороні відповідача ОСОБА_6 міська організація Всеукраїнського обєднання «Свобода» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до Приватного підприємства «Пресова Агенція «Вільне життя», третя особа на стороні відповідача ОСОБА_6 міська організація Всеукраїнського обєднання «Свобода», у якому, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог, просять визнати недостовірною інформацію викладену 12 квітня 12 квітня 2017 року у «Всеукраїнській незалежній громадсько-політичній газеті «Вільне житття плюс» у №28 (15868) від 12 квітня 2017 року, сторінка 4, статті під назвою ВО «Свобода» перед Великоднем чистить свої ряди: із партії вигнали ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4», а саме «…Керівництво Всеукраїнського об»єднання Свобода визнало із партії трьох тернопільських депутатів, яких підозрюють у корупційних діяннях», «Ще більший корупційний шлейф у колишнього голови земельної комісії ОСОБА_6 міської ради та голови фракції ВО «Свобода» у міській раді ОСОБА_4», «Як вдалося з»ясувати з неофіційних джерел, основною причиною оттакого радикального рішення керівництва ВО «Свобода» стало не відхід від принципів партії, чи несинхронні голосування, а корупційна складова «трійки», про яку вже найближчим часом дізнається громадськість». Зобов»язати ПП «Пресова агенція «Вільне життя» спростувати розповсюджену 12 квітня 2017 року у «Новій ОСОБА_6 газеті» у №847 від 12-18 квітня 2016 року, сторінка 2, в статті під назвою ВО «Свобода» перед Великоднем чистить свої ряди: із партії вигнали ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4», шляхом публікації у цій же газеті, повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту, на тій самій шпальті й тим самим шрифтом не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили. Стягнути на користь ОСОБА_3, що проживає за адресою, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ПП «Пресова агенція «Вільне життя», моральну шкоду за поширення недостовірної інформації, яка принизила честь та гідність фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи в сумі 20 000,0 гривень. Стягнути на користь ОСОБА_4, що проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, з ПП «Пресова агенція «Вільне життя» , моральну шкоду за поширення недостовірної інформації, яка принизила честь та гідність фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи в сумі 20 000,0 гривень. Стягнути на користь ОСОБА_5, що проживає за адресою, ІНФОРМАЦІЯ_3, з ПП «Пресова агенція «Вільне життя», моральну шкоду за поширення недостовірної інформації, яка принизила честь та гідність фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи в сумі 20 000,0 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі вказують на те, що в спірній статті відповідач безпідставно, без належних на це прав подає неправдиву інформацію, яка принижує честь та гідність позивачів. Зазначена інформація є недостовірною, які принижують честь та гідність та ділову репутацію позивачів, які є депутатами ОСОБА_6 міської ради. Зокрема, ОСОБА_4 названо злочинцем лише за перебування на певній посаді в ОСОБА_6 міській раді. Вважає, що зазначену інформацію не можна оцінювати як оціночні судження, оскільки вона носить стверджувальний характер та є такою, що підлягає перевірці на предмет її достовірності. Оскільки доказів, які б достовірно підтверджували факт порушення позивачами законодавства направленого на протидію та запобігання корупції, матеріали справи не містять, то вказана інформація не є недостовірною та негативною для позивачів. Інформація, яка поширена відповідачем у спірній статті подана у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження, з огляду на використання мовних оборотів у цих висловах. При даних висловлюваннях відповідачем не використовуються гіперболи, алегорії або сатира, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Натомість інформація поширена відповідачем мастить дієслова та стверджувальні вислови, які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій, які чинним законодавством кваліфікуються як злочини та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій з точки зору дотримання закону. Змістом даної статті позивачів у справі було безпідставно звинувачено у вчиненні корупційних діянь за відсутності будь яких належних та допустимих доказів. Також вважають, що даною публікацією порушено вимоги Закону України «Про засоби масової інформації», ст.. 62 Конституції України, відповідач принизив ділову репутацію позивачів, поширена інформація є недостовірною та підлягає спростуванню. Крім цього, вважає, що ПП «Пресова агенція «Вільне життя» повинна відшкодувати позивачам заподіяну моральну шкоду в сумі по 20 000 гривень кожному, оскільки спірною публікацією позивачам було завдано моральних страждань зумовлених формуванням їх негативного з огляду на їх публічний статус виникли неприязні стосунки з друзями, в сімї та виборцями, іншими депутатами ОСОБА_6 міської ради, при спілкуванні з людьми доводиться розяснювати про те що інформація є неправдивою і не має жодного підґрунття.

Приватне підприємство «Пресова Агенція «Вільне життя», позовних вимог не визнало, подало суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає, що в спірній публікації стосовно позивачів автором статті було висловлено виключно оціночні судження з огляду на здобуту автором статті з відкритих джерел інформацію, а тому оціночні судження не підлягають спростуванню та ними не може бути заподіяно шкоди, в тому числі моральної. Вислови наведені у спірній статті не містять фактичних даних та належать до оціночних суджень, тобто оцінка дій позивачів, викладена з використанням алегоричних виразів: корупційний шлейф, корупційна складова. Особи, які займаються політичною діяльності, до яких належать позивачі, мали бути терпимішими до критики з боку своїх політичних опонентів. Крім цього, позивачами не подано доказів, які б свідчили, що вони залишаються членами партії «Всеукраїнське об»єднання «Свобода».

Представник позивачів ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити, подав суду відповідь на відзив, згідно якого зазначив, що зміст спірної статті є образливим для позивачів, оскільки станом на дату публікації у «Всеукраїнській незалежній громадсько-політичній газеті «Вільне життя плюс» позивачі перебували в публічному статусі депутатів міської ради, є законослухняними громадянами, систематично спілкувались з виборцями та відстоюють їх права, не притягувалися ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності за вчинення корупційних правопорушень та не надавали жодного приводу бути звинуваченими у подібних протизаконних діях. Спірною публікацією за відсутності будь - яких доказів у ствердній формі зазначено, що позивачі підозрюються у вчиненні корупційних діянь, щодо позивача ОСОБА_4, у ствердній формі охарактеризовано його роботу на посаді секретаря земельної комісії як таку, що супроводжується серйозним корупційним шлейфом, й стверджено про наявність корупційної складової в діях позивачів, що стало причиною виключення з ВО «Свобода». Тобто, публікацією спірної статті ЗМІ за відсутності посилання на допустиму доказову базу сформовано суспільну думку щодо позивачів, як осіб, стосовно котрих існують обєктивні докази вважати останні корупціонерами та схильними до вчинення протиправних корисливих дії використовуючи публічний депутатський статус або службове становище.

Представник приватного підприємства «Пресова агенція «Вільне життя» позовних вимог не визнав, у їх задоволенні просить відмовити з підстав зазначених у відзиві на позов.

Представник третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_6 міська організація Всеукраїнського обєднання «Свобода» у судове засідання не з»явився, подавши письмові пояснення відповідно до яких зазначив, що висловлювання наведеній у спірній статті не містить безспірних тверджень про достовірні факти, відображають лише власну оцінку газетою реальних подій, з огляду на співставлення певних фактів, які мали місце, висловлені у формі оціночних суджень. В оскаржуваній публікації відповідачем не порушено принцип презумпції невинуватості позивачів, оскільки вжиті в статті вислови «підозрюють у корупційних діяннях», в їх діях міститься «корупційна складова» , а також за позивачем ОСОБА_4 тягнеться «серйозний корупційний шлейф» не можна вважати прямим обвинуваченням у вчиненні конкретних корупційних дій в розумінні Закону України «про запобігання корупції» та констатацією довершеного факту вчинення злочину за кримінальним правом. Справу просив розглянути у його відсутності.

Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив.

12 квітня 2017 року в друкованому засобі масової інформації «Всеукраїнська незалежна громадсько-політична газета «Вільне житття плюс» у №28 (15868) від 12 квітня 2017 року, опублікувано статтю під назвою «ВО «Свобода» перед Великоднем чистить свої ряди: із партії вигнали ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4».

У вказаній статті, серед іншого, зокрема зазначено, що «..Керівництво Всеукраїнського обєднання «Свобода» вигнало з партії трьох тернопільських депутатів, яких підозрюють у корупційних діяннях», «…Ще більший корупційний шлейф у колишнього голови земельної комісії ОСОБА_6 міської ради та голови фракції ВО «Свобода» у міській раді ОСОБА_4 Навроцького…», «…Як вдалося зясувати з неофіційних джерел, основною причиною такого радикального рішення керівництва ВО «Свобода» стала не відхід від принципів партії, чи несинхронні голосування, а корупційна складова «трійки», про яку вже найближчим часом дізнається громадськість...».

Відповідно до укладеної угоди на розміщення реклами в газеті «Вільне життя» від 08.01.2017 року, укладеної між ПП «Пресова агенція «Вільне життя» (Виконавець) та ОСОБА_6 міською організацією ВО «Свобода» (Замовник), Виконавець зобов»язується надати рекламну газетну площу для розміщення матеріалів Замовника, а Замовник приймає на себе зобов»язання проводити оплату передбачених до виконання даною угодою робіт в розмірі, в порядку і в строки, визначені даним договором. У разі судового позову замовник несе юридичну відповідальність за достовірність поданих до газети матеріалів.

Згідно інформації викладеній у листі Головного управління Національної поліції в тернопільській області від 10.10.2017 року №3449/01/6-17, гр.. ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 станом на 10.10.2017 року до кримінальної відповідальності, у тому числі за корупційні правопорушення не притягувались та засудженими не значаться. Зазначені обставини підтверджені довідками МВС України Департаменту інформаційних технологій серії ААА №0103241, серії ААА №0103243, серії ААА №0103242.

Відповідно до інформації ПП «Пресова агенція «Вільне життя» від 20.11.2018 року, спірна стаття була надрукована згідно із угодою на розміщення реклами в газеті «Вільне життя плюс», укладеною 08.01.2017 року між ПП «Пресова агенція «Вільне життя» і ОСОБА_6 міською організацією «ВО «Свобода». Автором статті значиться політичний експерт ОСОБА_7. Він не є працівником ПП «Пресова агенція «Вільне життя» чи газети «Вільне життя плюс». Інформацією щодо нього зазначене підприємство не володіє.

У відповідності до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно ст.10 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована згідно Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Ст.34 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що кожен має право на оперативне одержання через друковані засоби масової інформації публічно поширюваної інформації про діяльність державних органів і організацій, об'єднань громадян та їх посадових осіб, а також інших відомостей, необхідних для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Вирішуючи питання щодо належності даної інформації до фактичних тверджень чи оціночних суджень суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Як зазначено у п.21 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_8 Європи, (далі - Декларації), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_9 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

Посадові особи повинні погодитись з тим, що вони підлягатимуть громадському контролю та критиці, особливо в засобах масової інформації, з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції, тієї мірою, якою це є необхідним для забезпечення прозорості та відповідального виконання їхніх обов'язків.

При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Тому на засоби масової інформації, які критикують політичних діячів, не повинні накладатися суворіші санкції відповідно до національного законодавства. Цей принцип також застосовується до посадових осіб. Відхід від цього правила є допустимими лише у випадках, коли це є украй необхідним для забезпечення можливості виконання належним чином посадовими особами своїх функцій.»

Судом встановлено, що позивачі у справі станом на день виходу спірної публікації були діючими політиками, членами політичної партії - «Всеукраїнського об'єднання «Свобода», перебували в статусі депутатів ОСОБА_6 міської ради, а тому є публічними особами, відомими у суспільстві політичними діячами, відповідно межа допустимої критики щодо них є значно ширшою, оскільки вони безпосередньо відіграють важливу роль у діяльності місцевого самоврядування та їхні безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду.

Проблеми, повязані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі №61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статті 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі «Українська Прес-Група» проти України (Заява N 72713/01, рішення від 26 березня 2005 року) Європейський суд відзначає (п.66), що національні суди визнали весь текст публікації в газеті «День» щодо позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 дифамаційним, не дивлячись на те, що суди визначили твердження, вжиті журналістом, як оціночні судження. Однак, Суд робить висновок, що оціночні судження журналіста у формі політичної риторики не вимагають доведення. Суд вказує (п.67), що ці публікації містили критику обох політиків у формі сильних полемічних та саркастичних висловлювань. Безсумнівно, позивачі були цим ображені і, можливо, навіть обурені. Хоча обираючи свою професію, вони відкрили себе для такої прискіпливої критики та уваги; таким є той тягар, який повинні прийняти на себе політики в демократичному суспільстві.

У цій справі Суд дає наступне визначення свого прецедентного права:

«38. Преса відіграє суттєву роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема щодо репутації та прав інших осіб, однак, тим не менш її обов'язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов'язками та відповідальністю інформацію та ідеї з усіх питань загального інтересу (Судове рішення у справі ОСОБА_10 і Гійселс проти Бельгії від 24 лютого 1997 року, Звіти про судові рішення та резолюції 1997-І, стор.233-34, § 37). На пресу не лише покладено обов'язок поширювати таку інформацію та ідеї: суспільство також має право отримувати їх. Якби було інакше, преса була б неспроможна відігравати свою важливу роль «вартового суспільства» (Справа Торгер Торгерсон проти Ісландії, судове рішення від 25 червня 1992 року, Серія А, №239, стор.28, § 63).

39. Суд нагадує, що відповідно до параграфа 2 статті 10 Конвенції сфера для обмеження політичних висловлювань чи дебатів щодо питань, які становлять загальний інтерес, є дуже малою (Справа Сюрек проти Туреччини, (№ І) [GС], №26682/95, § 61, ЕСНR 1999-ІV). Крім того, межа допустимої критики щодо політика, який виступає у своїй публічній якості, є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо відкриває кожне своє слово та вчинок для ретельної уваги журналістів та всього суспільства і тому має виявляти більшу терпимість. Звичайно, право на захист репутації поширюється і на політиків, навіть коли вони виступають не як політики, проте вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань (Справа Лінгенс проти Австрії, судове рішення від 08 липня 1986 р., Серія А №103, стор.26, §42).

40. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані (Справа Обершлік проти Австрії (№1), судове рішення від 23 травня 1991 року, Серія А №204, стор.25, §57). Журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних (Справа Прагер та Обершлік проти Австрії (№1), судове рішення від 26 квітня 1995 року, Серія А №313, стор.19, §38). При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги щодо плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (Справа Хендісайд проти Сполученого Королівства, судове рішення від 7 грудня 1976 року, Серія А №24, стор.23, §49).

41. У своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (вищезгадана справа Лінгенс проти Австрії, стор.28, § 46).»

Виходячи з наведених норм, позивачі, будучи публічними особами, є відкритим для прискіпливої уваги з боку громадськості, преси, критики та різноманітних оцінок їх діяльності, у тому числі несхвальних.

Судом встановлено, що спірна інформація носить характер оціночних суджень, які не можуть бути спростовані та порушувати принцип презумпції невинуватості позивачів.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відмовляючи у позові, суд зазначає, що позивачі станом на день виходу спірної публікації належали до діючими політиків, членів політичної партії - «Всеукраїнського об'єднання «Свобода», перебували в статусі депутатів ОСОБА_6 міської ради, а тому були публічними особами, відомими у суспільстві політичними діячами, а тому відповідно межа допустимої критики щодо них є значно ширшою, оскільки вони безпосередньо відіграють важливу роль у діяльності місцевого самоврядування та їхні безпосередні дії становлять суспільний інтерес. Крім цього, суд вважає, що зазначені спірні висловлювання, які позивачі просять спростувати та визнати недостовірними належать до оціночних суджень, із наведених вище підстав, оскільки у них не наведено фактів чи констатацій певних подій, а також прямих тверджень, звинувачень у корупційних правопорушеннях із зазначенням конкретних фактів, а тому вони не підлягають спростуванню та визнанню їх недостовірними. Також, суд вважає за необхідне відмітити, що в силу вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, позивачами, із урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, яка була прийнята судом, констатовано у поданому позові, яку саме інформацію на їх вимогу, суду слід визнати недостовірною, яка була поширена відповідачем у спірній статті під назвою «ВО «Свобода» перед Великоднем чистить свої ряди: із партії вигнали ОСОБА_5, Сорокаліта і ОСОБА_4. Крім цього, суд зазначає, що позивачами не доведено, що внаслідок опублікування спірної статті їм завдано моральної шкоди, не надано доказів, які б підтверджували їхні моральні страждання через дану публікацію, а тому у цій частині, суд вважає, що позов також не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 34, 68 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 270, 275, 276, 277, 297, 299, 1167 ЦК України, Законом України «Про інформацію», Законом України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до приватного підприємства «Пресова Агенція «Вільне життя», третя особа на стороні відповідача ОСОБА_6 міська організація Всеукраїнського об«єднання «Свобода» про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 23 листопада 2018 року.

Головуючий суддяОСОБА_11