Справа № 463/4834/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/6580/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Лакомської Ж.І. від 28 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про зняття арешту з майна та скасування заборони на відчуження, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямЛичаківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про зняття арешту з майна та скасування заборони на відчуження відмовлено за безпідставністю.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, невірно дано юридичну оцінку встановленим обставинам справи, які мають вирішальне значення для встановлення дійсного змісту правовідносин. Зазначає, що суд не вчинив жодних дій для зясування чи дійсно позивач повністю виконала рішення суду, яке перебувало на примусовому виконанні у 2003 році. Вказує на те, що судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності №610 від 28.11.2002 року квартира належить позивачу на праві приватної власності. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта на спірну квартиру 16.03.2003 року ОСОБА_3 ВДВС ЛМУЮ накладено арешт. Листом начальника ОСОБА_3 ВДВС ЛМУЮ від 29.09.2016 року позивача повідомлено, що скасувати арешт на належне їй майно, накладеного згідно повідомлення №2-2875 від 16.06.2003 року не виявляється можливим, оскільки дане виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання. Зазначає, що негаторний позов до автора перешкод у володінні майном, тобто до органу в якому працював держвиконавець є єдиним можливим способом захисту порушеного права власності позивача.

В судове засідання учасники справи (їх представники) не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників),зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, а також позову, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ст.15, ч.1, 2 ст. 16, ст. 391 ЦК України, п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 № 5, ст. 1, ч.1 ст. 50 Закону України „Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що згідно свідоцтва про право власності №610 від 28 листопада 2002 року квартира №64 на вул. Кільцевій, 2 в м.Винники належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_2. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта, на вказану вище квартиру 16.03.2003 року відділом ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції накладено арешт. Листом начальника ОСОБА_3 ВДВС Львівського МУЮ від 29.09.2016 р. позивачку повідомлено, що скасувати арешти на належне їй майно накладений згідно повідомлення №2-2875 від 16.06.2003 р., не виявляється можливим, оскільки дане виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання. Як зазначає в мотивах позовної заяви позивач арешт на її майно було накладено в межах виконавчого провадження про стягнення з неї заборгованості на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго», яку нею погашено добровільно та станом на 03.10.2016 р. заборгованість у позивачки відсутня. Однак позивачкою не представлено даних про те, що оспорюваний нею арешт майна накладено саме в межах виконавчого провадження, на яке вона вказує в своїй позовній заяві, крім того, не було надано доказів того, що позивачем, було вжито всіх заходів у межах виконавчого провадження для зняття арешту з майна, тому позов є передчасним та до задоволення не підлягає.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає.

Позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, у якому просила: зняти арешт зі всього майна, а саме з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про накладення арешту на майно та заборону відчужувати майно, яке належить їй на праві приватної власності, накладений відділом державної виконавчої служби ОСОБА_3 РУЮ 16.06.2003 року, повідомлення №2875.

Позов мотивувала тим, що є власником квартири №64 на вул.Кільцевій, 2 в м.Винники. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта, на належну їй квартиру 16.03.2003 року відділом ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції накладено арешт. Вказувала, що арешт накладено у звязку з виконанням рішення суду про стягнення з неї заборгованості перед ЛМКП «Львівтеплоенерго», однак заборгованість нею була погашена добровільно. На звернення до відповідача її було повідомлено про те, що зняти арешт з належного їй майна не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження, згідно якого було накладено арешт на майно є знищеним. Зазначає, що арешт майна порушує її права та законні інтереси як власника майна, оскільки обмежує її права щодо користування та розпорядження майном.

Як вбачається із позовної заяви, позовної заяви уточненої, а також доданих позивачем матеріалів, нею заявлено позов про знаття арешту із спірної квартири, про яку йшлося, а також виключення з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запису про накладення арешту на майно та заборону відчужувати майно, яке їй належить. Позивач вважає, що такий арешт та запис були накладений та відповідно здійснений у звязку із виконаанням рішення суду про стягнення з неї на користь ЛМКП Львівтеплоенерго» заборгованості.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 36 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція. Заяви боржників про неправильність включення майна в опис розглядаються в порядку, передбаченому ст.409 КПК, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі або в порядку, передбаченому ст.373 ЦПК, якщо опис проводився судовим виконавцем.

Також, відповідно до п. 2 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути предявлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі Закон про виконавче провадження).

У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

У випадку безоплатної передачі майна юридичній особі ця особа також є відповідачем у справі.

У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор.

Зважаючи на ст.ст. 3, 10, 11, 26, 30-33 ЦПК України (в ред. на час розгляду справи судом першої інстанції), на даний час ст.ст. 4, 12, 13, 42, 43, 48-51 ЦПК України та вказані вимоги розяснень норм закону судами касаційної інстанції, розгляд справи про знаття арешту з майна (із спірної квартири про яку йшлося, а також виключення з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записів про накладення арешту на майно та заборону відчужувати майно, яке належить позивачу) без участі особи (осіб), в інтересах якої (яких) накладено арешт як відповідача (відповідачів) не слід вважати таким, що проведений за участі належного відповідача (належних відповідачів), яким не є особа, держаний орган яким здійснено накладення арешту.

Зважаючи на наведене, а саме позовні вимоги та їх обґрунтування позивачем, одним із належних відповідачів у даному спорі повинен був би бути ЛМКП «Львівтеплоенерго», в інтересах якого, як вказує позивач, накладено спірний арешт із здійсненням відповідного запису у державному реєстрі. Такий до участі у розгляді справи не залучений. Лише за наявності належного відповідача у справі суд взмозі вирішувати питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог та взмозі вирішити питання про їх задоволення. Без залучення такого належного відповідача позовні вимоги задоволені бути не можуть.

Питання ж про залучення вказаної особи як відповідача судом не вирішувалось, на обговорення не ставилось, клопотань позивачем (що є єдиною особою, яка вправі ініціювати питання залучення належного відповідача, заміни неналежного належним, тощо) про це не заявлялось та відповідно вирішене не було. Відповідно, за таких обставин суд був позбавлений можливості ухвалити рішення про задоволення позову.

Крім цього, (про що йдеться і у оскаржуваному рішенні суду) позивачем не подано жодних доказів про те в чиїх інтересах накладено арешт, про зняття якого подано позов, а тому суд першої інстанції був позбавлений можливості розяснення позивачу її права на заявлення клопотання про залучення такої особи як належного відповідача.

Зважаючи на вказане суд був позбавлений можливості ухвалити рішення про задоволення позовних вимог, тому рішення суду про відмову у задоволенні позову слід вважати таким, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 травня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

ОСОБА_4