печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 року Печерський районний суд міста Києва

в складі:

головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі - Лапцун В.В.,

за участі представника позивача - Лагути В.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у місті Києві в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Держави Ізраїль, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року Головне територіальне управління юстиції у м. Києві звернулось до Печерського районного суду м. Києва із позовом в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання незаконним утримування відповідачем на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також про її повернення до місця постійного проживання в Державі Ізраїль.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_4 та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого в них народилась дитина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 05.05.2013 шлюб між сторонами було розірвано. Після розлучення дитина проживала разом із матір'ю. Судовим рішенням від 24.04.2014 було затверджено узгоджений розклад побачень та відвідувань дитини батьком, згідно з яким починаючи з 13.04.2014 батько буде бачитися із донькою раз у два тижні на вихідні. Зазначеним рішенням порядок зустрічей та спільного проведення часу визначено наступним чином: «наприкінці тижня, коли дитина ночуватиме в свого батька, батько забиратиме дитину з оселі її матері у п'ятницю о 10.00 ранку, а повертатиме її матері в суботу о 19.00. У відповідності до судового рішення у суботу, яка випадає на 24-25 квітня, дитина ночуватиме вдома у свого батька. На вихідних, коли дитина не ночуватиме у свого батька, побачення дівчинки із її батьком напередодні у п'ятницю не відбуватимуться. Крім того, визначено, що батько забиратиме доньку на зустріч кожного тижня у вівторок. Батько забиратиме доньку з дитячого садка о 15.30, а повертатиме її до материнської оселі того ж дня о 19.00.» Постановою світового суду з сімейних питань м. Єрусалиму у сімейній справі № 46569-03-13 від 31.01.2015 було відхилено апеляційну скаргу відповідачки, на попереднє рішення суду щодо відмови їй у задоволенні запиту на імміграцію разом з дитиною до України. 05.07.2015 року суд з сімейних питань м. Єрусалиму задовольнив прохання відповідачки (за згодою позивача), надати їй тимчасовий дозвіл виїхати за межі Держави Ізраїль строком на місяць, - починаючи з 09.07.2015 і до 09.08.2015, але за умови підтримання постійного зв'язку з дитиною і надання батькові можливості бути поінформованим щодо місця перебування своєї доньки. Вищезазначеним судовим рішенням було скасовано розпорядження щодо заборони виїзду неповнолітньої дитини. Відповідачка виїхала з Держави Ізраїль до України, проте 09.08.2015 всупереч рішенню суду не повернула дитину до місця постійного проживання в Державі Ізраїль і наразі перебувають в Україні, таким чином незаконно утримуючи дитину на території іншої держави.

Згідно із підпунктом 1 пункту 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 № 952, територіальний орган Мін'юсту за місцезнаходженням дитини в разі надходження від Міністерства заяви про сприяння її поверненню вживає заходів для одержання від особи, у якої перебуває дитина, згоди на добровільне повернення дитини, а також інформує таку особу про умови Конвенції. У разі потреби звертається до органу опіки і піклування за фактичним місцезнаходженням дитини для сприяння в одержанні від особи, у якої перебуває дитина, згоди на добровільне повернення дитини.

11.11.2015 співробітником Головного територіального управління юстиції у м. Києві було проведено співбесіду із ОСОБА_5, з протоколу проведення якої вбачається, що відповідачка відмовляється добровільно повернути дітей до Держави Ізраїль. Позивач ніколи не давав своєї згоди на переміщення відповідачкою дітей в Україну на невизначений строк або переїзд дітей в Україну на постійне місце проживання.

Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції, за яких Держава, на територію якої переміщена та утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:

- дитина, про яку йдеться, не досягла 16-річного віку (дитина ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2);

- дії, що порушують права Позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності в Україні 01.09.2006 та застосовується у відносинах з 74 державами-учасницями, в тому числі і Державою Ізраїль, тобто до моменту протиправного утримування дитини в Україні без згоди Позивача);

- чинність Конвенції у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та державою Ізраїль 01.02.2007);

- Ізраїль є Державою, в якій дитина постійно проживала до моменту протиправних дій і за законодавством якої має вирішуватися правовідносини між батьками і дитиною, питання піклування щодо дитини, а також визначення її місця проживання;

- протиправність дій щодо утримування дитини за кордоном з порушенням права піклування одного з батьків (батьківські повноваження належать обом батькам. Позивач не давав згоди на утримування та на зміну місця проживання дитини, тобто його права порушені внаслідок порушення термінів перебування та утримування дитини в Україні).

В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві позов підтримала та просила задовольнити.

Відповідач та її представник проти задоволення вимог позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що являється матір'ю відповідача, протягом 2011-2015 рр. проживала разом з нею в Державі Ізраїль і допомагала у вихованні дитини, також вона зазначила, що її донька разом з онукою проживали у гуртожитку, окремо від батька дитини ОСОБА_4, який не цікавився життям та вихованням дитини, не надавав матеріальної допомоги, не має власного житла у Державі Ізраїль.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що являється батьком відповідача, регулярно відвідував свою доньку під час її проживання в Державі Ізраїль та також вказав, що його донька разом з онукою проживали у гуртожитку, окремо від батька дитини ОСОБА_4, який не має власного житла у Державі Ізраїль.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що являється вихователькою у дитячому садку, який відвідує ОСОБА_6, ОСОБА_2 надає належне виховання та турботу своїй доньці, між ними склалися теплі стосунки, дитина перебуває у тісному психоемоційному зв'язку із матір'ю.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, оголосивши та дослідивши матеріали справи прийшов до наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 05.05.2013, від якого в них народилась дитина - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2

Судовим рішенням від 24.04.2014 було затверджено узгоджений розклад побачень та відвідувань дитини батьком, згідно з яким починаючи з 13.04.2014 батько буде бачитися із донькою раз у два тижні на вихідні.

Постановою світового суду з сімейних питань м. Єрусалиму у сімейній справі № 46569-03-13 від 31.01.2015 було відхилено апеляційну скаргу відповідачки, на попереднє рішення суду щодо відмови їй у задоволенні запиту на імміграцію разом з дитиною до України. 05.07.2015 року суд з сімейних питань м. Єрусалиму задовольнив прохання відповідачки (за згодою позивача), надати їй тимчасовий дозвіл виїхати за межі Держави Ізраїль строком на місяць, - починаючи з 09.07.2015 і до 09.08.2015, але за умови підтримання постійного зв'язку з дитиною і надання батькові можливості бути поінформованим щодо місця перебування своєї доньки.

Вищезазначеним судовим рішенням було скасовано розпорядження щодо заборони виїзду неповнолітньої дитини.

Відповідач виїхала з Держави Ізраїль разом із дитиною до України, де вони перебувають до теперішнього часу.

Відповідно до характеристики, виданої 28.09.2016 завідуючою поліклініки МЦ «Добробуд», ОСОБА_5, лікар дерматолог дорослий та працює в медичній мережі добробут з січня 2016 року, за час роботи показала себе як уважний, чуйний, відповідальний лікар, готова завжди прийти на допомогу хворому, володіє сучасними методами хірургічної дерматології та дерматоскопії та застосовує їх у своїй роботі.

З довідки ТОВ «МЦ «Добробуд» від 07.05.2018 № 07/05/18-7 вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на посаді лікаря-дерматовенеролога та отримує стабільну заробітну плату.

Довідкою Посольства України в Державі Ізраїль від 20.03.2012 № 6164/19-536-1140/зг-21 підтверджується, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована громадянином України.

Відповідно до довідки, виданої 03.10.2016 завідувачем дитячого закладу № 550 Дарницького району м. Києва ОСОБА_12, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на протязі 2015-2016 навчального року регулярно відвідувала дитячий садок та постійно приймала активну участь в усіх святах. За своїм характером дівчинка весела, товариська, має багато друзів як у садочку так і вдома. ОСОБА_13 емоційно стабільна, прислуховується до порад вихователя, не боїться перепитувати та ставити запитання. Дівчинка здорова як фізично так і емоційно. На групових заняттях проявляє ініціативність та інтерес. Також відвідує за маминою ініціативою додаткові (платні) заняття з англійської мови, підготовки до школи та образотворчого мистецтва, де зарекомендувала себе як старанна учениця. Мати ОСОБА_6 - ОСОБА_5 постійно підтримує контакти з вихователькою та адміністрацією дитячого садочка. Своєчасно приводить та забирає дитину. Дитина завжди вдягнена охайно та по погоді, завжди в наявності є речі, що потрібні для занять фізкультурою, басейну.

Відповідно до договору № НАБ 9592 про надання спортивно-оздоровчих послуг від 15.03.2015, ОСОБА_6 відвідує фітнес клуб «Sport Life», а згідно Довідки Форма №06 ОСОБА_6 перебуває на медичному обліку у ТОВ «МЦ «Добробуд».

З довідки Дитячої школи мистецтв № 4 Дарницького району м. Києва від 19.04.2018 № 83 вбачається, що ОСОБА_6 навчається у Дитячій школі мистецтв № 4 на підготовчому відділені по класу фортепіано з 01.09.2017 і по теперішній час.

Згідно довідки Форма №3 від 20.07.2012 ОСОБА_5 та її дочка ОСОБА_6 проживають у 3-х кімнатній квартирі АДРЕСА_1.

При цьому, відповідно до свідоцтва про право власності від 03.02.2009, вказана квартира на праві власності належить ОСОБА_5

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 19.01.2017, складеного головним спеціалістом служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_14, проведено обстеження житла ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2; умови проживання хороші, квартира з усіма комунальними зручностями, сучасно мебльована та оснащена побутовою технікою; для виховання дитини створено такі умови: повністю оснащена для проживання, розвитку та відпочинку окрема ізольована кімната із сучасним ремонтом, у кімнаті розміщено окреме ліжко, меблі для збереження сезонних речей та речей повсякденного вжитку.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції 1980 року, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року).

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11.01.2006, її цілями є: а) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Між Україною та Державою Ізраїль набула чинності 01.02.2011.

У відповідності зі статтею 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Згідно зі статтею 14 Глави II Закону Ізраїлю «Про опіку та правоздатність» батьки є природними опікунами неповнолітніх дітей.

Відповідно до статті 15 Глави II Закону Ізраїлю «Про опіку та правоздатність» батьківська опіка включає обов'язок та право піклуватися про потреби неповнолітнього, у тому числі його освіту, професійну підготовку і роботу, а також зберігати, управляти і розвивати його майно; вона також включає право на опіку над неповнолітнім, визначення його місця проживання та повноваження діяти від його імені.

Стаття 11 Конвенції 1980 року зобов'язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей, а якщо рішення у справі не винесено протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки.

Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що якщо дитина незаконно переміщена, або протиправно утримується у розумінні статті 3 Конвенції 1980 року і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Згідно ст. 13 Конвенції Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Згідно статті 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Статтею 16 Конвенції 1980 року передбачено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується (в даному випадку - Україна), не можуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинна здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13);

заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13);

існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13);

дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Крім того, згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у своїх Постановах від 18.06.2014 по справі №6-58цс14 та від 21.10.2015 по справі №6-1598цс15.

З рішення Світового суду з сімейних питань за зачиненими дверима від 31.01.2015 Сімейна справа «ОСОБА_6 проти ОСОБА_6» вбачається, що «позивачка має рацію, коли стверджує про те, що відповідач не в змозі додати дня до розкладу побачень з неповнолітньою дочкою. І дійсно, дуже прикро з приводу того, що відповідачеві не вдається знайти для дитини додаткового часу. Здається, що зайнятість відповідача на службі стала однією з причин, за якої сторони вирішили розлучитись».

Вказана цитата з рішення в сукупності із показами свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 про те, що батько дитини ОСОБА_4 не має власного житла у Державі Ізраїль, не надавав матеріальної допомоги та не піклувався про доньку, відповідач разом із своєю донькою проживали у гуртожитку, дають суду підстави дійти висновку про те, що в контексті ст. 3 Конвенції не можна вважати переміщення ОСОБА_6 до України незаконним, оскільки у момент переміщення дитини її батьком фактично не здійснювалися ефективно права піклування.

В ході судового розгляду встановлено, що в Україні дитина ОСОБА_6 проживає в хороших умовах разом із своєю матір'ю, яка має стабільну роботу, позитивно характеризується, має власну 3-х кімнатну квартиру, дівчинка відвідує дошкільний навчальний заклад, різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, тобто дитина прижилась у своєму новому середовищі, а тому суд приходить до висновку про те, що її повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди, що створить для дитини нетерпиму обстановку. При цьому, як встановлено судом, ОСОБА_6 є громадянкою України та з моменту її переміщення пройшло вже більше року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність обставин, визначених ч. 2 ст. 12, п. а ч. 1 ст. 13, п. в ч. 1 ст. 13 Конвенції, а тому з метою дотримання Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року та з урахуванням прав та інтересів дитини, її тісного психоемоційного зв'язку із матір'ю та чутливістю в силу вікового цензу, в задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання незаконним утримування відповідачем на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також про її повернення до місця постійного проживання в Державі Ізраїль слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у місті Києві в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Держави Ізраїль - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду міста Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. А. Писанець