ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/652/18 Справа № 205/3339/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Нижний А.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2017 року , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з цивільним позовом в межах кримінального провадження №0000116, у якому, з урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 4468,94 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. (матеріали кримінального провадження том 1 а.с.27-28).

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 125 ч. 2 КК України; позов потерпілої ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування заподіяної моральної шкоди 500 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (матеріали кримінального провадження том 2 а.с.60-62).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.04.2016 року вказаний вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, оскільки суд першої інстанції не з'ясував наявність причинно-наслідкового зв'язку лікування в КУ ДКПБ «ДОС» з 22.07.2013 року по 16.08.2013р. із спричиненими тілесними ушкодженнями в результаті злочину, вчиненого 21.11.2012 року (матеріали кримінального провадження том 2 а.с.135-197).

З урахуванням викладеного ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2016 року відкрито провадження у цивільній справі (матеріали цивільної справи а.с.3)

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 536,42 грн. на відшкодування майнової шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.168-171).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.174-179) .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2015 року № 205/4932/13-к встановлено, що ОСОБА_2 21.11.2012 року, близько 19.30 годині, знаходячись у кімнаті квартири АДРЕСА_1, в ході сварки зі своєю сестрою ОСОБА_1, виниклої на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно завдав потерпілій ОСОБА_1 удар правою рукою в ліву частину обличчя, від якого остання впала на стілець у кімнаті, після чого, утримуючи її лівою рукою за шию, завдав не менше ніж десять ударів правою рукою в область обличчя спереду, в ході чого ОСОБА_1 вдарилась задньою частиною голови о квітковий горщик, який стояв на підвіконні біля столу, та впала спиною на підлогу кімнати, під час чого ОСОБА_2 завдав їй ногами не менше шести ударів в область грудей, не менше шести ударів в область спини та не менше п'яти ударів в область черева, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синців обличчя, обох верхніх кінцівок та правого стегна, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров'я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день).

Зазначеним вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 125 ч. 2 КК України; позов потерпілої ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування заподіяної моральної шкоди 500 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (матеріали кримінального провадження том 2 а.с.60-62).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.04.2016 року вказаний вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, оскільки суд першої інстанції не з'ясував наявність причинно-наслідкового зв'язку лікування в КУ ДКПБ «ДОС» з 22.07.2013 року по 16.08.2013р. із спричиненими тілесними ушкодженнями в результаті злочину, вчиненого 21.11.2012 року (матеріали кримінального провадження том 2 а.с.135-197).

Ставлячи питання про відшкодування майнової шкоди, позивач посилається на те, що така шкода завдана внаслідок здійснених нею витрат, зокрема, на лікування, на підтвердження чого надано виписку з історії хвороби №782/236 з 21.11.2012 року по 22.11.2012 року, виписний епікриз з медичної карти стаціонарного хворого №10688/1214 за період з 23.11.2012 року по 13.12.2012 року, епікриз з історії хвороби №7059/2013 за період з 22.07.2013 року по 16.08.2013 року, а також квитанції, які підтверджують такі витрати.

Однак, у виписці з історії хвороби №782/236 з 21.11.2012 року по 22.11.2012 року вказано наступні діагнози: 1) гостра закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій голови, м'яких тканин обличчя; 2) вертеброгенна торакалгія, стаціонарний перебіг, стадія загострення, виражений больовий, кишково-тонічний синдроми на фоні остеохондрозу грудного відділу хребта. А тому, оскільки другий діагноз не належить до тілесних ушкоджень, завданих ОСОБА_2, а у вказаній виписці не розмежовано лікування для кожного з діагностованих захворювань, суд 1 інстанції був позбавлений можливості стягнути витрати на придбання ліків, які призначались позивачу згідно з вказаною випискою.

У виписному епікризі з медичної карти стаціонарного хворого №10688/1214 за період з 23.11.2012 року по 13.12.2012 року, вказано наступні діагнози: закрита черепно-мозкова травма; забій м'яких тканин голови, обличчя; утворена гематома лівої щоки; струс головного мозку; закрита травма грудної клітини; забій грудної клітини; больовий синдром.

Однак, вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2015 року № 205/4932/13-к встановлено, що діями ОСОБА_2 позивачу було заподіяні тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синців обличчя, обох верхніх кінцівок та правого стегна, тобто закрита травма грудної клітини та забій грудної клітини відповідно до вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2015 року№ 205/4932/13-к не належать до тілесних ушкоджень, завданих ОСОБА_2

Оскільки у виписному епікризі з медичної карти стаціонарного хворого №10688/1214 за період з 23.11.2012 року по 13.12.2012 року не розмежовано лікування тілесних ушкоджень, завданих ОСОБА_2, та тілесних ушкоджень у вигляді закритої травми грудної клітини та забій грудної клітини, суд був позбавлений можливості стягнути витрати на придбання ліків, які призначались позивачу згідно з вказаним виписним епікрізом.

У епікризі з історії хвороби №7059/2013 за період з 22.07.2013 року по 16.08.2013 року зазначено діагноз: 1) органічний емоційно-лабільний розлад внаслідок черепно-мозкової травми; 2) супутній: наслідки перенесеної черепно-мозкової травми.

Згідно з вказаним епікризом ОСОБА_3 пройшла наступне лікування: феназепам 1 мг, депривокс 100 мг, вальпроком 300 мг, винпоцетин, рибоксин на розчині, віт. В1, В6, пірацетам, р-н сібазона 0,5%, 2,0, психотерапія, ІРТ, фізіотерапія. Також ОСОБА_1 рекомендовано депривокс 1/2 табл. протягом 3 місяців, вальпроком 1 табл. протягом 3 місяців, вінпоцетин 1 табл. протягом 1 місяця, вінпоцетин 1 табл. протягом 1 місяця, гідазепам 1 табл. при тривозі.

На підтвердження придбання вказаних лікарських засобів позивачем надано квитанції, які підтверджують придбання вказаних ліків на загальну суму 497,92 грн.

Крім того, з виписки з історії хвороби №782/236 з 21.11.2012 року по 22.11.2012 року вбачається, що позивачем 23.11.2012 року також була здійснена рентгенограма кісток черепа, для чого згідно з квитанцією від 23.11.2012 року було придбано рентгенівську плівку вартістю 38,50 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди в сумі 536,42 грн., суд 1 інстанції виходив з того, що вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2015 року № 205/4932/13-к ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 125 ч. 2 КК України; та встановлено, що діями ОСОБА_2 позивачу було заподіяні тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синців обличчя, обох верхніх кінцівок та правого стегна, тобто закрита травма грудної клітини та забій грудної клітини. В цій частині зазначений вирок Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.04.2016 року залишено без змін, а в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, оскільки суд першої інстанції не з'ясував наявність причинно-наслідкового зв'язку лікування в КУ ДКПБ «ДОС» з 22.07.2013 року по 16.08.2013р. із спричиненими тілесними ушкодженнями в результаті злочину, вчиненого 21.11.2012 року (матеріали кримінального провадження том 2 а.с.135-197).

Розглядаючи цивільний позов, суд виходив із того, що згідно епікризу з історії хвороби позивачки №7059/2013 за період з 22.07.2013 року по 16.08.2013 року зазначено діагноз: 1) органічний емоційно-лабільний розлад внаслідок черепно-мозкової травми; 2) супутній: наслідки перенесеної черепно-мозкової травми (20.11.2012 року). При цьому суд зазначив, що неправильне зазначення у вказаному епікризі дати перенесеної черепно-мозкової травми (20.11.2012 року замість 21.11.2012 року) не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за завдану шкоду.

Враховуючи призначене лікування за даним епікризом, та наданні копії квитанцій на придбання призначених ліків, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 497,92 грн. та 38,50 грн.

Вирішуючи питання про розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд повно та всебічно дослідивши причини виникнення і характер обставин, які спричинили завдання моральної шкоди позивачу, розміру і глибину душевних страждань позивача, пережитих у зв'язку із вчиненням злочину щодо неї, взявши до уваги необхідність позивачу докладати зусилля для відновлення стану свого здоров'я, та з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов висновку за можливе стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 2 000,00 грн.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (дездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається із матеріалів справи, вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2015 року № 205/4932/13-к встановлено, що діями ОСОБА_2 позивачу було заподіяні тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синців обличчя, обох верхніх кінцівок та правого стегна, тобто закрита травма грудної клітини та забій грудної клітини.

Згідно епікризу з історії хвороби позивачки №7059/2013 за період з 22.07.2013 року по 16.08.2013 року зазначено діагноз: 1) органічний емоційно-лабільний розлад внаслідок черепно-мозкової травми; 2) супутній: наслідки перенесеної черепно-мозкової травми (20.11.2012 року).

Крім того, в даному епікризі в анамнезі зазначено, що погіршення самопочуття ОСОБА_1, відбулося після побиття її братом, після чого був поставлений діагноз ЗЧМТ та вона проходила лікування.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд 1 інстанції в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і дійшов правильного висновку, з яким погоджується й колегія суддів, щодо наявності підстав для стягнення матеріальної шкоди у сумі 536,42 грн. та моральної шкоди у сумі 2 000,00 грн., і ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог, яке відповідає вимогам закону.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно частково задовольнив позовні вимоги про стягнення шкоди, оскільки, вироком суду його визнано винним за злочин, який відбувався 21.11.2012 року о 20:30 год., а в епікризі з історії хвороби позивачки №7059/2013 за період з 22.07.2013 року по 16.08.2013 року зазначено діагноз: 1) органічний емоційно-лабільний розлад внаслідок черепно-мозкової травми; 2) супутній: наслідки перенесеної черепно-мозкової травми (20.11.2012 року), зазначено дату перенесеної черепно-мозкової травми 20.11.2012 року, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції, і не вказують на обставини та докази отримання позивачкою будь-яких травм 20.11.2012 року.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Посилання апеллянта на порушенная судом норм процессуального права при прийнятті позову до провадження та його розгляді, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є безпідставними та грунтуються на власних судженнях апеллянта щодо порядку розгляду цивільного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2017 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: