ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року по справі за позовом Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про визнання права державної власності та витребування майна із чужого володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області звернувся до суду з позовом до ВАТ БМФ Дніпроважбуд, ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2, про визнання права державної власності та витребування майна із чужого володіння.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що постановою Київського апеляційного господарського суду України від 02 березня 2010 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 15 червня 2010 року позов регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області задоволено частково.

Визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ БМФ Дніпроважбуд гуртожитків у м. Дніпропетровську, а саме: № 7 по вул. Калиновій, 10; № 8 по вул. Тверській, 29; № 9 по вул. Тверській, 3; № 10 по вул. Тверській, 31-а; № 3 по вул. Б.Хмельницького, 14 та № 4 по вул. Б. Хмельницького, 10.

Визнано недійсним наказ комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27.01.1995 року № 114 в частині включення до статутного фонду ВАТ БМФ Дніпроважбуд цих гуртожитків.

Визнано недійсним акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу ВАТ БМФ Дніпроважбуд від 21 грудня 1994 року, затверджений заступником голови Дніпропетровського виконкому в частині включення вказаних гуртожитків до статутного фонду ВАТ БМФ Дніпроважбуд.

Вилучено із незаконного володіння ВАТ БМФ Дніпроважбуд вказані гуртожитки.

У задоволенні позову в частині витребування інших приміщень гуртожитків відмовлено з тих підстав, що ці приміщення за ВАТ БМФ Дніпроважбуд на час розгляду справи не зареєстровані і їх власниками є ТОВ Трейд технолоджи інвестмент, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ Торгівельно-офісний центр Інсток, які брали участь у справі як треті особи, що не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору.

Оскільки цим судовим рішенням встановлена незаконність набуття ВАТ БМФ Дніпроважбуд права власності на вказані гуртожитки, зокрема гуртожиток № 4 по вул. Б.Хмельницького, 10 у м. Дніпропетровську і врахувавши відчуження частини приміщень, в тому числі, ОСОБА_1, просив визнати за державою право власності на нерухоме майно, зареєстроване за ОСОБА_1 та витребувати від нього на користь держави набуту за договором купівлі-продажу нерухомість.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2014 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено через порушення позивачем строків позовної давності.(а.с. 17-24, т.2).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року рішення залишено без змін.(а.с. 63-65, т.2).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2014 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року скасовано, та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції(а.с. 116-118, т.2).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог до ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі п.7 ч.1 ст. 206 ЦПК України закрито та виключено із числа третіх осіб ТОВ «Хімекс».

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено(а.с. 221-224, т.2).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року рішення залишено без змін.(а.с. 32-39, т.3).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасовано, та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції(а.с. 114-117, т.3).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року, в порядку процесуального правонаступництва, здійснено заміну прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська на Дніпропетровську місцеву прокуратуру №1.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено(а.с.76-81, т. 4).

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, який придбав нежитлові приміщення не у ВАТ БМФ Дніпроважбуд, а у іншої особи ТОВ Хімекс, на підставі нотаріально посвідчених правочинів, які в установленому законом порядку недійсними не визнавалися, а також тим, що приватизація спірного майна відбулася безпосередньо за участі і з волі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області.

Не погодившись з рішенням суду з апеляційною скаргою звернулась Прокуратура Дніпропетровської області, яка просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду справи право власності на нежитлові приміщення в будівлі гуртожитку літ. А-5 на І поверсі прим. №102 поз.6,34,34а, 20,41 площею 51,7 кв.м., у загальному користуванні: ганки літ. а2, а3 , а1 на І поверсі поз. І.ІІ.ІV. V. VI.VII. 1.2.23.25.26.30, зареєстроване за ОСОБА_1 з 15 серпня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу (ВЕА №319972 реєстр №1617 (13.07.2006), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» ДОР( а.с..33т.1).

Передумовою укладення цього договору стала низка правочинів.

Так, 04 грудня 2003 року відповідно до договору купівлі-продажу частини гуртожитку №4, посвідченогоприватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованому в реєстрі за №3960, Відкрите акціонерне товариство будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» продала, а ОСОБА_2 купила будівлю гуртожитку №4, що знаходиться в м. Дніпропетровськ по вул.Б.Хмельницького 10. За заявою власника, відповідно до ОСОБА_5 з реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується від 14 листопада 2003 року за №1993128, реєстраційний номер 3071822, відчужується літ.А-5 і на поверсі приміщення 102 поз.1-42, ІІІ загальною площею 611,4 кв.м., а1, а4, а14,а12,а10; в загальному користуванні: а2,а3 ганки; на І поверсі І тамбур, ІІ сходи, ІV тамбур, V сходи. Будівля гуртожитку №4 належить ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі Наказу №12/62- від 01 січня 1998 року Регіонального відділення фонду Держмайна України по Дніпропетровській області та Наказу Дніпропетровської обласної державної адміністрації Управління майном області від 10 вересня 1999 року за №2-В та зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 жовтня 2003 року за №1749286, реєстраційний номер 3071722 ( а.с.30т.1).

Відповідно до Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 23 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 285 ОСОБА_2 продала, а ТОВ «Хімекс» купило частину будівлі гуртожитку №4, що знаходиться за адресою в м. Дніпропетровську, вул.Богдана Хмельницького, будинок 10. Відчужується в будинку літ.А-5 на першому поверсі приміщення 102 поз.1-42, ІІІ загальною площею 6211,4 кв.м.; ганки а1, а4, а10, а12, а14 ; в загальному користуванні: ганки а2, а3; на І-ому поверсі тамбур І, сходи ІІ, тамбур ІV сходи V. Ці нежитлові приміщення належать продавцю на підставі договору купівлі-продажу частини гуртожитку №4, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 04 грудня 2003 року за реєстром №39601, та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 грудня 2003 року за реєстраційним № 4170847 ( а.с.31т.1).

Відповідно до Наказу виконавчого комітету Дніпропетровської обласної ради народних депутатів № 114 від 27 січня 1995 року на виконання Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210 «Про корпоратизацію підприємств» та «Положення про порядок корпоратизації підприємств», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 1993 року № 508 створено на базі будівельномонтажного тресту «Дніпроважбуд» відкрите акціонерне товариство будівельно-монтажна фірма «Дніпроважбуд» ( а.с. 187 т.1).

На виконання Указу Президента України від 19 лютого 1994 року № 56/94 «Про єдину систему органів приватизації в Україні» та Наказу Фонду Державного майна України від 23 вересня 1994 року за № 664, яким Регіональне відділення ФДМУ, задля забезпечення єдиного методичного підходу до процесів роздержавлення, було об'єднань з Фондом комунального майна відповідних обласних рад, Фонд Державного майна України як правонаступник первісного засновника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» з боку держави відповідно до Указу Президента України від 27 січня 1995 року склав акт прийому-передачі документів ВАТ «Дніпроважбуд» від імені державного органу приватизації щодо отримання повного пакету установчих документів ВАТ «Дніпроважбуд» (а.с. 188, т. 1).

Відповідно до Наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області № 12/02-ПАОК від 14 червня 1996 року прийнято рішення про приватизацію ВАТ «Будівельно-монтажної фірми «Дніпроважбуд» шляхом продажу акцій (а.с. 190, т. 1).

Відповідно до Наказу РВ ФДМУ по Дніпропетровській області № 12/62-ЗВП від 01 жовтня 1998 року прийнято рішення про завершення приватизації ВАТ «Будівельно-монтажної фірми «Дніпроважбуд» ( а.с. 127-а т.1).

Таким чином, право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за першим набувачем ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» на підставі Наказу Регіонального відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській області за №12/62-3ВП від 01 жовтня 1998 року та Переліку нерухомого майна, що передано у власність, підтверджено Наказом Управління майном області Дніпропетровської обласної Державної адміністрації №2-В від 10 вересня 1999 року.

Статтею 4 ЖК УРСР встановлено, що до складу житлового фонду входять жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, а жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд.

Статтями 127 - 131 ЖК УРСР та п.3 примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 № 208, передбачено, що гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки. Враховуючи, що такі житлові будинки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то їх слід відносити до об'єктів державного житлового фонду.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України №2163-XІІ від 04 березня 1992 року «Про приватизацію державного майна» (в редакції від 15.02.1995, що діяла на момент приватизації спірного гуртожитку) дія цього Закону не поширюється на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, що фінансуються із державного бюджету, в тому числі об'єктів сфери охорони здоров'я, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються; зміну організаційно-правових форм власності колгоспів, підприємств споживчої кооперації. При цьому, спеціальним Законом, які регулюють приватизацію державного житлового фонду є Закон України від 19 червня 1992 року №2482-ХП «Про приватизацію державного житлового фонду» статтею 1 якого визначено, що державний житловий фонд це житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Пунктом 2 Положення про порядок передачі у власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 06 листопада 1995 року №891 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), установлено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинку відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені Постановою КМ №695 лише 26 травня 2004 року. Чинне на час спірних правовідносин законодавство не відносило гуртожитки до обєктів державного житлового фонду, які підлягали передачі в комунальну власність відповідних рад і могли бути включені до вартості майна підприємства, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 28 лютого 2011 року по справі № 4/46-40/32.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Прокуратури, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем спірного майна. При цьому суд враховує те, що ОСОБА_7 придбав спірні нежитлові приміщення не у ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», а у іншої юридичної особи ТОВ «Хімекс» на підставі нотаріально посвідченого правочину, який в установленому законом порядку недійсним не визнавався.

Крім того, корпоратизація і приватизація державного підприємства будівельномонтажного тресту «Дніпроважбуд», яке в подальшому було перетворено на ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбувалося з дотриманням всіх вимог діючого на той час законодавства та за безпосередньої участі Фонду Державного майна України, який у відповідності до Указу Президента України № 699/94 від 26 листопада 1994 року було визнано державним органом приватизації та засновником з боку держави відкритих акціонерних товариств. У пункті 3 вказаного Указу Президента України зазначено, що засновниками з боку держави відкритих акціонерних товариств, є Фонд Державного майна України, регіональне відділення Фонду Державного майна України і представництво Фонду Державного майна України у районах та містах.

Судом встановлено, що РВ ФДМУ по Дніпропетровській області як правонаступник засновника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» з боку держави склав акт прийому-передачі документів ВАТ «Дніпроважбуд» від імені державного органу приватизації щодо отримання повного пакету установчих документів ВАТ «Дніпроважбуд». Зазначене свідчить про те, що приватизація ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відбувалася виключно з волі та безпосередньої участі Фонду Державного майна України.

Доводи апеляційної скарги Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області про те, що судом першої інстанції незаконно та безпідставно було відмовлено у задоволенні позовних вимог, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Як зазначено вище, суд першої інстанції встановив, що спірне майно вибуло з володіння власника - Держави, у спосіб, передбачений законом, із відома власника в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області та не може бути витребувано у добросовісного набувача ОСОБА_7

Судом першої інстанції не встановлено при розгляді справи факту скасування чи визнання недійсними вищевказаних наказів №12/62-3ВП та № 2-В і позовна заява у цій справі не містить жодних посилань на позицію позивача щодо їх законності чи незаконності, незважаючи на те, що ці обставини мають значення для правильного вирішення спору.

Так, у разі якщо власник вважає, що майно вибуло з його володіння поза його волею, то до його процесуальних обов'язків як позивача віднесено обов'язок по доведенню перед судом цих обставин. Зокрема, позивач має довести юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно первісним набувачем з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, тощо. В цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, однак законність/незаконність такого правочину є обставиною, яку суд має встановити при розгляді відповідного спору.

Оскільки позивачем не спростовано жодним чином законності вказаних Наказів № 12/62-3ВП та №2-В, які стали підставою для реєстрації права власності на спірне майно за ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», то спірне майно вибуло з володіння власника - Держави в особі РВ ФДМУ по Дніпропетровській області на користь ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» не поза волею власника.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

ОСОБА_8

ОСОБА_9