АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 6-а-13/2012Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/789/415/18 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Танцюра О.В.

та представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №6-а-13/2012 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 на ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 січня 2012 року, ухваленого суддею Іванчуком В.М., по справі за поданням представника ВДВС Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, -

В С Т А Н О В И Л А:

в січні 2012 року головний державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області ОСОБА_3 звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 до виконання ним своїх зобов'язань згідно постанови №066445 виданою 31 жовтня 2009 року ВДАІ УМВСУ про стягнення з останнього в дохід держави 510 (п'ятсот десять) гривень штрафу.

В обґрунтування вказаного подання зазначає, що на виконанні у відділі ДВС Монастириського районного управління юстиції знаходиться постанова №066445 видана 31 жовтня 2009 року ВДАІ УМВСУ про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави 510 (п'ятсот десять) гривень штрафу. 17 червня 2011 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику строк для самостійного виконання до 24 червня 2011 року, проте, боржник постанови не виконав. З моменту відкриття виконавчого провадження та по даний час, державним виконавцем здійснювалися заходи щодо своєчасного та повного виконання виконавчого документу у спосіб і порядок визначений даним рішенням. Однак встановлено, що у боржника відсутні кошти та майно на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення боргу в сумі 510 (п'ятсот десять) гривень. Також, згідно відповідей реєструючих установ, за боржником рухоме та нерухоме майно не зареєстровано на обліку, як безробітний та пенсіонер не перебуває.

Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 січня 2012 року подання головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області про тимчасову заборону боржнику ОСОБА_1 у виїзді за кордон України задоволено.

Тимчасово заборонену боржнику ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителю ІНФОРМАЦІЯ_2 у виїзді за кордон України до виконання зобов'язань згідно постанови №066445 виданої 31 жовтня 2009 року ВДАІ УМВСУ.

Виконання ухвали суду покладено на Державну прикордонну службу України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України боржника ОСОБА_1, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права. Зокрема те, що державним виконавцем до суду не було подано жодного доказу, який би підтвердив ту обставину, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань. Також зазначає, що судом не врахована та обставина, що державним виконавцем не обґрунтовано необхідність застосування додаткового заходу впливу з метою забезпечення належного виконання боржником рішення суду у вигляді тимчасового обмеження виїзду боржника за межі України.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Заслухавши пояснення адвоката, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи подання головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області, суд першої інстанції виходив з того, що слід тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, оскільки не виконані зобов'язання згідно постанови ДАІ.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки даний висновок не відповідає дійсним обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як зазначено в ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 вказаного Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - ухилення громадянина України від виконання ним зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

В силу ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно з п.19 ч.3 ст.18 Закону України Про виконавче провадження виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього за рішенням суду або Законом України Про виконавче провадження.

З матеріалів справи вбачається, що 17 червня 2011 року головним державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області ОСОБА_3 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №27139631 про стягнення з ОСОБА_1 510 (п'ятсот десять) гривень штрафу на підставі постанови №066445, виданої 31 жовтня 2009 року (а.с. 4).

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставин, які є предметом посилання державного виконавця у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, покладається в даному випаду на орган державної виконавчої служби, який звертається до суду із відповідним поданням.

Оскільки, відповідно до ч.4 ст.441 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Отже, в контексті вищезазначених норм права, державний виконавець повинен був довести факт свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Саме самостійне невиконання боржником зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

З представлених суду документів не вбачається, що з моменту відкриття виконавчого провадження від 17 червня 2011 року до січня 2012 року державним виконавцем вчинялися будь-які виконавчі дії, спрямовані на виконання судового рішення. Наявний у справі запит державного виконавця до Монастириського РВ управління МВС України в Тернопільській області щодо реєстрації (зняття з реєстрації) фізичних та юридичних осіб було з'ясовано, що ОСОБА_4 не зареєстрований, а вихід державного виконавця за місцем проживання боржника здійснювався лише раз 26 листопада 2011 року, що стверджується відповідним актом (а.с. 6).

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що відсутні підстави вважати, що боржник ОСОБА_1 ухилявся від виконання обов'язку, покладеного на нього судовими рішеннями.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. При чому згідно з частиною 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v. Bulgaria від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

З огляду на вищенаведене можна дійти висновку, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника без встановлення факту ухилення від виконання зобов'язань не буде відповідати одному із критеріїв, визначених ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, за яких обмеження права на свободу пересування може бути виправдане.

Доказів того, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання судового рішення державним виконавцем не наведено і в судовому засіданні не було здобуто.

Таким чином, при постановлені ухвали, судом першої інстанції не було з'ясовано всі обставини справи та не враховано положення Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, а саме не перевірено факт ухилення боржника від виконання зобов'язання, покладеного на нього судовим рішенням та, чи були вжиті державним виконавцем всі заходи для забезпечення виконання судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню і ухваленню нового рішення - про відмову в задоволенні подання представника ВДВС Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 січня 2012 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні подання представника ВДВС Монастириського районного управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.

Постанова остаточна та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 03 травня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5