Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 759/15921/14-ц

провадження № 61-10433св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року у складі головуючого-судді Морозова М. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 29 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ПАТ «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір із змінами та доповненнями до нього, згідно з яким ОСОБА_4 було надано кредит у розмірі 90 тис. дол. США, на умовах передбачених кредитним договором зі змінами та доповненнями, з кінцевим терміном повернення 29 жовтня 2028 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 29 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки, згідно з яким остання зобов'язалась відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Позивач зазначає, що 28 серпня 2013 року між ним та ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір факторингу, згідно з яким останнє відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, в тому числі і за кредитним договором від 29 жовтня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4

Через неналежне виконання ОСОБА_4 зобов'язань щодо своєчасного й повного повернення суми кредиту виникла заборгованість, розмір якої станом на 11 серпня 2014 року становить 92 805,92 дол. США, що еквівалентно 1 169 981,59 грн, із яких: залишок заборгованості за кредитом - 84 999,90 дол. США, що еквівалентно 1 071 573 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 7 806,02 дол. США, що еквівалентно 98 408,59 грн, а також пеня за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 4 071 535,91 грн.

Посилаючись на викладене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку вищевказану заборгованість за кредитним договором від 29 жовтня 2007 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року, позов ТОВ «ОТПФакторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ТОВ « ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у сумі 3 169 981,59 грн, із яких: 92 805,92 дол. США, що еквівалентно 1 169 981,59 грн - заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитними коштами; 2 млн. грн - пеня.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка відповідно до статей 525, 526, 530, 1050, 554 ЦК України підлягає стягненню як з боржника так і з поручителя в солідарному порядку. Разом з тим, суд першої інстанції, визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів, дійшов висновку про зменшення розміру пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України з 4 071 535,91 грн до 2 млн. грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 залишено без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що наявні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів та зменшення розміру пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки розмір пені значно перевищує розмір заборгованості.

ОСОБА_4, не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не сприяли всебічному та повному з'ясуванню обставин справи щодо установлення дійсного розміру заборгованості за кредитом, враховуючи, що відповідач заперечував визначений позивачем розрахунок, а також не перевірили доводи відповідача щодо неврахування позивачем погашених платежів відповідно до доданих до матеріалів справи квитанцій. Крім того, поза увагою судів залишилось те, що встановлена договором та стягнута судом пеня є непропорційно великою сумою компенсації і суперечить вимогам законодавства, а саме: статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». У касаційній скарзі також зазначено про те що суди не перевірили, чи не припинилась порука на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки у разі зміни кредитором, на підставі частини другої статті 1050 ЦК України, строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати.

Ухвалою судді Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та зупинено виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року до закінчення касаційного провадження у справі.

ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягають скасуванню.

20 квітня 2018 року справа № 759/15921/14-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статті 554 ЦК України боржник і поручитель відповідають солідарно перед кредитором.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 29 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 90 тис. дол. США зі сплатою плаваючої процентної ставки за користування кредитними коштами у розмірі 3,49 % річних та FІDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору); залежно від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FІDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) у порядку, передбаченому кредитним договором. Кредит надавався строком до 29 жовтня 2028 року.

За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом позичальник зобов'язався сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки, що передбачено пунктом 4.1.1 частини № 2 кредитного договору.

На забезпечення своєчасного виконання позичальником умов кредитного договору 29 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно з яким поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати солідарно за повне та своєчасне виконання позичальником його зобов'язань перед банком за кредитним договором у повному обсязі таких зобов'язань.

Крім того, до кредитного договору, на підставі додаткових угод від 25 лютого 2009 року, 25 травня 2009 року, 09 жовтня 2009 року, 24 листопада 2009 року, 18 травня 2010 року, 04 листопада 2010 року, 17 листопада 2010 року, 16 березня 2011 року, 14 липня 2011 року, 28 грудня 2012 року, укладені між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_4 були внесені зміни, згідно з якими змінено розмір процентної ставки за кредитом і період нарахування таких процентів.

Аналогічні додаткові договори були укладені і до договору поруки, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк») і поручителем ОСОБА_5

28 серпня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір факторингу, згідно з яким ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» набуло право вимоги, в тому числі і за кредитним договором від 29 жовтня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4

Згідно розрахунку наданого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у ОСОБА_4, станом на 11 серпня 2014 року, існує заборгованість за кредитним договором в сумі 92 805,92 дол. США, що еквівалентно 1 169 981,59 грн, із яких: залишок заборгованості за кредитом - 84 999,90 дол. США, що еквівалентно 1 071 573 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 7 806,02 дол. США, що еквівалентно 98 408,59 грн, а також пеня за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 4 071 535,91 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4, не погоджуючись із розрахунком заборгованості, який було надано позивачем, просив призначити по справу судову економічну експертизу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 червня 2017 року було задоволено клопотання ОСОБА_4 та виконано вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року, у зв'язку з чим призначено судову економічну експертизу. Витрати по проведенню експертизи були покладені на ОСОБА_4

Вказана ухвала суду не була виконана експертом, у зв'язку з непроведенням попередньої оплати вартості експертизи ОСОБА_4

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні положення закріплені і в статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції.

З урахуванням вищевказаних обставин, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 жовтня 2007 року солідарно, як з боржника, так і з поручителя. При цьому, визначаючи розмір заборгованості, суди дійшли правильного висновку про зменшення пені, відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України та з урахуванням обставин справи. Крім того, суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості здійсненого позивачем, а також враховано те, що саме з вини ОСОБА_4 не було проведено судової економічної експертизи.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що порука ОСОБА_5 припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг України» 28 серпня 2013 року, тобто з моменту переходу права вимоги за кредитним договором, укладеним 29 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, набуло право достроково вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором, вимогу про стягнення заборгованості та до суду з позовом позивач відповідно звернувся у серпні та у вересні 2014 року, є безпідставним, оскільки укладення договору факторингу 28 серпня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не свідчить про те, що саме з цього часу необхідно обчислювати строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, з урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК Україниколегія суддів поновлює виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року.

Керуючись статями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик