Номер провадження: 22-ц/785/5320/18
Номер справи місцевого суду: 520/4209/15-ц
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника ОМР - Лапчинської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до Комунального підприємства «Домоуправління № 18», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору найму, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради,

встановив:

25 березня 2015 року позивач Одеська міська рада(далі - ОМР) звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд визнати недійсним договір найму житлового приміщення № 316 від 24.04.2014 року, укладений між Комунальним підприємством «Домоуправління №18» (далі - КП «ДУ №18») та ОСОБА_3, встановити порядок виконання рішення шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року позов ОМР до КП «ДУ-18», ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДКВ ОМР) про визнання недійсним договору найму - задоволено.

Визнано недійсним договір найму житлового приміщення № 316 від 24.04.2014 року, укладений між КП «ДУ №18» та ОСОБА_3

Встановлено порядок виконання цього рішення суду, відповідно до якого це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області зняти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.40-44).

23 квітня 2018 року від ОСОБА_3надійшла апеляційна скарга на вищевказане рішення суду першої інстанції(а.с.59-63).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року та прийняти нове рішення, яким відмовити Одеській міській раді у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що вказане рішення постановлено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

З метою перевірки вказаних в апеляційній скарзі доводів, після усунення недоліків апеляційної скарги, заявнику апеляційної скарги був поновлений строк на апеляційне оскарження судового рішення та було відкрито апеляційне провадження, про що суддею-доповідачем 18.06.2018 року була винесена відповідна ухвала (а.с.100-101).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що КП «ДУ №18» не мало права укладати з відповідач ОСОБА_3 договір найму житлового приміщення, а саме кімнат АДРЕСА_1, а тому вказаний договір найму слід визнати недійсним.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується її учасниками, згідно з пунктом 1 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013 року № 324 «Про впорядкування діяльності КП «Домоуправління №18» (зі змінами, внесеними рішенням виконкому від 27.02.2014 № 40) житлові будинки згідно з переліком, зокрема будинок по АДРЕСА_1 було віднесено до державного житлового фонду, в якому дозволяється проведення приватизації жилої площі увідповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 6).

В преамбулі вказаного рішення зазначено, що це «рішення прийнято з метою, зокрема, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла, беручи до уваги той факт, що громадяни мешкають в жилих приміщеннях, віднесених до фонду житла для тимчасового проживання дуже тривалий час».

Пунктом 3 вищезазначеного рішення № 324 було доручено КП «ДУ №18» провести заходи з підготовки документів, які є підставою для оформлення приватизаційних документів, зокрема укладати договори найму.

Оскільки, відповідно до положень ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, 24.04.2014 року між відповідачами: КП «ДУ №18» та ОСОБА_3 було укладено договір найму житлового приміщення № 316, а саме кімнат АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Однак, КП «ДУ №18» при укладенні договору найму житла з відповідачем ОСОБА_3, не було враховано, що у відповідності до вказаної норми права, договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Крім того, не було враховано, що згідно ст. 58 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення в жиле приміщення будинку державного або громадського житлового фонду є ордер, який видається на підставі рішення виконавчого комітету відповідної ради.

Таким чином, судом першої інстанції було обгрунтовано встановлено, що в порушення зазначених норм ЖК УРСР між КП «ДУ №18» та ОСОБА_3 24 квітня 2014 року був укладений договір найму житлового приміщення № 316 за відсутності рішення виконавчого комітету Одеської міської ради про його надання та єдиної законної підстави для вселення ОСОБА_3 - ордеру.

У зв'язку з цим, суд дійшов правильного висновку, що укладення договору найму № 316 суперечить як вимогам чинного законодавства України, що регулює порядок вселення в житлове приміщення та укладення договору найму житла, так і змісту рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013 року № 324, в преамбулі якого вказано про дуже тривалий час проживання в жилих приміщеннях.

Тобто, договори найму житлових приміщень, які необхідні для їх подальшої приватизації, повинні були укладатися саме з громадянами, які мешкали у будинках маневреного фонду дуже тривалий час з метою реалізації їх права на приватизацію цих приміщень.

Однак,, як вбачається з довідки про склад сім'ї та прописку (а.с. 9), акту від 16.01.15 року (а.с.10) ОСОБА_3 не лише не проживав у спірному приміщенні тривалий час (він зареєстрований у спірній квартирі лише 16.05.2014 року), а навіть не вселився до нього.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 не міг вселитись у вказане житлове приміщення, оскільки йому в цьому перешкоджали постійні мешканці квартири № 8 - сім'я ОСОБА_5, що підтверджується Атом від 16.01.2015 р. (а.с.10), а також не заперечується апелянтом ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, та його представником - ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції.

Більше того, згідно листа КП «ДУ №18» від 20.03.2015 р. № 69 відповідач лише 03 лютого 2014 року був прийнятий на роботу до КП «ДУ № 18» на посаду слюсаря-сантехніка (а.с.12), а 24 квітня 2014 р. з ним вже був укладений спірний договір на житлове приміщення, в якому він не тільки не проживав тривалий час, а навіть не вселився.

Довідки № 1713 від 20.07.2018р., № 06-24-91 від 23.07.2018р. про те, що ОСОБА_3 в період з 16.09.2010р. по теперішній час працює в сфері комунального господарства ОМР на різних посадах (ЖСК «Фонтанський», КП «Домоуправління №18», КП «Теплопостачання міста Одеси»), не спростовує вищевказаного висновку суду, та не свідчить про його проживання на спірній житловій площі дуже тривалий час.

Таким чином, враховуючи, що ордер може бути виданий лише на вільне жиле приміщення, як то передбачено ч.2 ст.58 ЖК УРСР, то у відповідача ОСОБА_3 не було жодних підстав для вселення в житлове приміщення № 316, а саме до кімнат АДРЕСА_1.

Як наслідок, враховуючи, що ОСОБА_3 не мав правових підстав для вселення у спірне житлове приміщення, до нього не вселявся і не проживав у ньому, то були відсутні будь-які підстави для укладення з ним договору найму житлового приміщення № 316 від 24.04.2014 року, а саме кімнат АДРЕСА_1.

Більше того, відповідач ОСОБА_3 не сплачував комунальні послуги по особовим рахункам, оскільки борг станом на 31.12.2014 року становив 1983,88 грн. (а.с. 11).

З огляду на викладене, та враховуючи відсутність правових підстав для укладення договору найму житла з апелянтом ОСОБА_3, є безпідставними та необгрунтованими доводи представника апелянта ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції - ОСОБА_4 про те, що КП «ДУ №18» мало право укладати договори найму житлових приміщень з їх мешканцями, з посиланням на п.п. 2.2.3; 2.2.4. Статуту КП «ДУ №18 (а.с.).

При цьому колегією суддів встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на час вини колення спірних правовідносин знаходився на балансі КП «ДУ №18».

Відповідно до рішення Одеської міської ради № 310-VII від 03.02.2016р. «Про припинення комунального підприємства «Домоуправління №18» шляхом ліквідації», було припинено КП «Домоуправління № 18» шляхом ліквідації, призначено ліквідатора.

Згідно акту приймання-передачі від 01.04.2016р. житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, вказаний будинок було знято з балансу КП «ДУ №18» та прийнято на баланс КП ЖКС «Черьомушки».

Однак, враховуючи, що від учасників справи не надходило заяв та клопотань про заміну сторони у справі, колегія суддів позбавлена можливості вирішувати дане питання з власної ініціативи, у зв'язку з чим переглядає судове рішення на відповідність його законності, справедливості і обгрунтованості на час його ухвалення.

Також безпідставними є доводи представника апелянта про те, що договір найму житлового приміщення № 316 був укладений на підставі листа директора Департаменту міського господарства Чхартішвілі М.Н. від 22.04.2014 року № М-254 (а.с.74), так як згідно вказаного листа директор Департаменту лише не заперечує проти укладення договору найму житла з ОСОБА_3 разом з родиною у складі 3-х осіб, а тому вказаний лист жодним чином не є правовою підставою для укладення будь-якого договору найму житла, для чого мають бути інші правові підстави, про що вказано вище.

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що спірний договір найму жилого приміщення був укладений без ордеру, який є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення, з особою, яка не тільки не проживала тривалий час за зазначеною адресою, а й взагалі не заселялася до жилого приміщення та не сплачувала комунальні послуги.

З підстав викладеного, суд дійшов правильного висновку, що укладений між відповідачами договір найму № 316 від 24.04.2014 року суперечить положенням статей 51, 58, 61 ЖК УРСР, а також рішенню виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2013 року № 324 «Про впорядкування діяльності комунального підприємства «Домоуправління № 18».

Крім того, визнаючи недійсним вказаний договір найму житла № 316, суд вказав, що відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 203 зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Це означає, що його вчинення не є підставою набуття тих прав та обов'язків, на що спрямовано правочин.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на житловий фонд.

У відповідності до ст. 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності.

Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 116 - XXI від 25.11.91 р. «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь жилий та нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних меж міста.

Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню об'єктами комунальної власності.

Відповідно до статті 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

З огляду на наведені вище положення законодавчих актів, а також рішення виконавчого комітету ОМР № 324 від 15.08.13 року, яким був затверджений перелік будинків комунальної власності м. Одеси, в яких дозволяється приватизація, та до якого включено буд. № 8, по вул. Краснова в м. Одесі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог ОМР.

При цьому, суд правильно виходив із того, що укладення оспорюваного договору найму №316 без відповідного рішення власника (уповноваженого власником органу) про надання житлового приміщення, без ордеру, з особою, яка не проживала тривалий час у житловому приміщенні - кв. № 8, по вул. Краснова, 8 в м. Одесі порушує права та інтереси територіальної громади міста, в особі ОМР щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами, яка є належним позивачем у справі.

Крім того, враховуючи, що незаконно укладений між відповідачами договір найму став підставою для реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у АДРЕСА_1, а саме 16-го травня 2014 року, то суд дійшов правильного висновку, що оскаржуване рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку у вказаному житловому приміщенні, як то передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Що стосується реєстрації у вказаному житловому приміщенні членів сім'ї ОСОБА_3 (дружина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітня донька ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3), то зазначене питання не є предметом судового розгляду та апеляційного оскарження, оскільки суд не вирішував питання про їх права та обов'язки оскаржуваним судовим рішенням та не залучав їх до участі у справі.

Колегія суддів також зазначає, шо з матеріалів справи вбачається, що у спірному житловому приміщенні і на час укладення спірного договору найму житлового приміщення № 316 і на даний час у АДРЕСА_1 проживає сім'я ОСОБА_5, що не заперечується учасниками справи, та підтверджується довідкою (а.с.161) .

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що скасування судового рішення, яке між тим набрало законної сили більше ніж 3 роки тому назад, буде порушувати принцип правової визначеності судового рішення, та прав сім'ї ОСОБА_5, які проживають у спірному житловому приміщенні, однак не залучені до участі у справі.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Європейський Суд з прав людини в своїх судових рішеннях неодноразово наголошував на тому, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х) (п. 46 рішення).

При цьому, представник апелянта ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції не змогла суду дати пояснення, з яких причин ОСОБА_3 не оскаржував судового рішення протягом 3-х років, враховуючи, що він не проживав у спірному житловому приміщенні жодного дня.

Єдиним обгрунтуванням цього було те, що сім'я ОСОБА_5 перешкоджала ОСОБА_3 вселитись у спірне житлове приміщення, що в свою чергу не тільки спростовує доводи представника ОСОБА_3 про неможливість оскарження судового рішення протягом 3-х років, а і порушує принцип правової визначеності та остаточності судового рішення, що є недопустимим.

Що стосується посилання представника апелянта на практику Європейського Суду з прав людини щодо несправедливості судового рішення, то колегія суддів зазначає, що враховуючи, що для отримання житлових приміщень встановлюється черговість, в яких громадяни перебувають у загальній, першочерговій та в позачерговій черзі, в жодній із яких ОСОБА_3 не перебував, то доводи апеляційної скарги стосовно несправедливості оскаржуваного судового рішення, є безпідставними і необгрунтованими.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.11.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра