Справа №345/1381/17
Провадження № 2/345/41/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.03.2018 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Миговича О.М.

секретаря Бабійчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, суд -

в с т а н о в и в :

Позивач-відповідачка ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ним право власнсті на ? частину квартиру АДРЕСА_2.

Позов мотивовано тим, що 24.11.2003 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу народилась дочка ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

В періодшлюбу сторони нажили спільне майно, а саме 16.09.2010 року вони з дружиною за спільні сімейні кошти на імя відповідачки ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира набута на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Вважає, що зазначене майно є спільною власністю подружжя, а оскільки добровільно спільно нажите майно не розділили, то просить визнати, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя та поділити спільно нажите майно, визнати за ним право власнсті на ? частину квартиру АДРЕСА_2.

Відповідачкапозивачка звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ подружнього майна, в якій просить поділити майно, наступним чином, визнавши за ОСОБА_2 право приватної власності на 11/14 частки квартири № 54 по вул. Б.Хмельницького, в м. Калуші Івано-Франківської області, а на іншу 3/14 частки цього майна визнати право власності за ОСОБА_1 В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 16.09.2010року між ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого нею було придбано квартиру АДРЕСА_3. Купівля квартири була здійснена за 14000 доларів США, що відповідало ціні, вказаній в гривнях (за курсом 7,92 за 1 долар) у самому вищевказаному договорі купівлі-продажу 110880,00грн.

Проте, кошти на придбання квартири не були всі спільними. Фактично із ОСОБА_1 на придбання квартири спільних їхніх коштів сторони витратили 6000 доларів США. Решта коштів 8000 доларів США були виключно ОСОБА_2, які вона отримала від своєї матері ОСОБА_6

Мати відповідачки-позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_6 мала відкриті валютні рахунки депозитних вкладів у ПАТ КБ «Приватбанк». Один депозит було відкрито у ЄВРО, інший у доларах США. Ці кошти були виключно її матері.

У 2007 році мама ОСОБА_2- ОСОБА_6 всі свої особисті заощадження в банку перерахувала їй, шляхом відкриття на неї депозитних вкладів. Це було близько 1200 ЄВРО та 4800доларів США.

У 2010 році ОСОБА_2 зняла кошти із своїх депозитних рахунків, що із врахуванням процентів річних становило 8000доларів США. Цю суму коштів вона внесла при купівлі квартири АДРЕСА_3. Дані кошти є виключно її особистою власністю.

Фактично кошти, які вона отримала від своєї матері не є коштами спільної власності подружжя. Ці кошти були їй подаровані її мамою і не входять до складу спільної власності.

Фактично вона своїми особистими коштами, нарівні із спільними сімейними розрахувалася за придбану квартиру. Вклад її особистих коштів у загальній вартості квартири становить 8/14 частки (тобто 8000 доларів США із всіх сплачених за квартиру 14000 доларів США). Вклад спільних коштів у загальній вартості квартири становить 6/14 частки (тобто 6000доларів США від загальної вартості квартири 14000доларів США).

У судовому засіданні позивач-відповідч та представник позивача-відповідача позивача підтримали позов та підтвердили наведене. Просять позов задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача-позивача в судовому засіданні первісний позов визнав частково та суду пояснив, що квартира придбана як за особисті кошти його довірительки, так і за спільні кошти, тому в силу положень вищевказаної ст. 57 Сімейного кодексу його довірительки особистою власністю є 8/14 частки квартири. Інші 6/14 частки квартири є спільною власністю і підлягають поділу за правилами поділу майна подружжя. Оскільки частка ОСОБА_2 особистих коштів у придбанні квартири складає 8/14 від усієї її вартості, а частка спільно вкладених коштів складає 6/14 частки тому вона має право на 11/14 частки власності квартири. Інші 3/14 частки це власність ОСОБА_1

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи із наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що сторони 24.11.2003 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу народилась дочка ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно Договору купівлі-продажу від 16.09.2010 року сторони за спільні сімейні кошти на імя відповідачки ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира набута на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с.6-7, 8,9).

Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Субєктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сімї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ розяснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст.76-78, 80-81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи питання про розподіл майна подружжя в натурі, суд враховує положення ст.71 СК України, а також встановлені у судовому засіданні обставини. Зокрема, сторони не дійшли згоди, як щодо обставин способу його поділу між ними. Так, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 покликалася зокрема на те, що кошти на придбання квартири не були всі спільними.

Фактично із ОСОБА_1 на придбання квартири спільних їхніх коштів сторони витратили 6000 доларів США. Решта коштів 8000 доларів США були виключно ОСОБА_2, які вона отримала від своєї матері ОСОБА_6

У 2007 році мама ОСОБА_2- ОСОБА_6 всі свої особисті заощадження в банку перерахувала їй, шляхом відкриття на неї депозитних вкладів. Це було близько 1200 ЄВРО та 4800доларів США.

У 2010 році ОСОБА_2 зняла кошти із своїх депозитних рахунків, що із врахуванням процентів річних становило 8000доларів США. Цю суму коштів вона внесла при купівлі квартири АДРЕСА_3. Дані кошти є виключно її особистою власністю.

Позивачкою за зустрічним позовом, всупереч вимогам ст.ст. 76,81 ЦПК України, не надано суду доказів, що кошти,які вона отримала від своєї матері ОСОБА_6, а саме в суму 8000 доларів США спрямовувалися саме для придбання вказаного майна. Жодних належних доказів, що саме ці кошти були вкладені у придбання квартири АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Водночас, позивачка за первісним позовом, в свою чергу, стверджувала, що спірна квартира була придбана за час перебування сторін у шлюбі, при взаємному погодженні щодо вчинення відповідного правочину з метою набуття майна у власність.

Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_4 являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки така набута одним із подружжя в період перебування у шлюбі, в порядку виконання зобовязань за договором купівлі-продажу.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК (2947-14) шодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК (435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зважаючи на те, що сторони не виявили бажання грошової компенсації вартості спірного майна іншому із подружжя, а також попередньо не внесли відповідної суми на депозитний рахунок, відтак, суд вважає за необхідне визнати право власності на квартиру АДРЕСА_5, які є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, у рівних частках за сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частки цього майна, у звязку з чим первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Вирішуючи вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 в частині визнання за нею права приватної власності на 11/14 частки власності квартири АДРЕСА_5, а інші 3/14 частки визнати за ОСОБА_7, то в даному випадку суд повинен враховувати мету, джерело і час придбання відповідного майна, що дозволить визначити правовий статус спільної сумісної власності подружжя та спосіб його поділу.

Так, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також кошти подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї.

Водночас, інформація про джерело походження коштів потрачених на придбання квартири відсутня.

Оскільки позивачем за зустрічним позовом в силу вимог ст.ст.76-78, 80-81 ЦПК України, на час розгляду справи не надано доказів своєї участі у придбанні спірного майна, відомостей про час, спосіб та джерело його придбання, участь кожного у придбанні такого, наявність такого майна на час розгляду справи, суд позбавлений можливості провести його поділ між колишнім подружжям.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

На підставі ст.ст.60, 69, 70, 72 СК України, ст.ст.15, 16, 368, 372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 та керуючись ст.ст.2, 12, 13, 76-78, 80-81, 141, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Розділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: