РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/10702/18

Провадження № 2/643/4930/18

01.11.2018 Московський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді - Сиротникова Р.Є.

За участю секретаря судових засідань Новакової Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби Україні, третя особа на стороні відповідача - Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, про стягнення майнової шкоди,

встановив :

06 серпня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом до про стягнення шкоди у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб в розмірі 40060,17 грн. внаслідок визнання неконституційними положень абзацу першого підпункту 169.2.19. пункту164.2. статті164 Податкового кодексу України щодо оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання.

Від первісного відповідача - Управління Державної казначейської служби у Московському районі 27.09.2018 направило відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що територіальні органи Державної казначейської служби України не мають повноважень на стягнення моральної чи матеріальної шкоди з державного бюджету України. Управління не має відповідних бюджетних призначень, а тому відсутній рахунок, з кого територіальні органи казначейської служби не мають доступу.

Ухвалою суду від 17.09.2018 за клопотанням позивача проведено заміну первісного відповідача належним відповідачем - Державою Україна в особі Управління Державної казначейської служби України.

Від відповідача - Держави Україна в особі Управління казначейської служби відзив на позовну заяву у строки та в порядку, встановлених діючим цивільним процесуальним законодавством не надійшов, в зв'язку із чим суд, у відповідності до положень ч.8 ст. 178 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами.

Від третьої особи у справі - Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова 30.08.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому третя особа просила відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними будь-яким Законом не врегульований. Оподаткування щомісячного довічного грошового утримання позивача здійснювалась в порядку встановленому чинним законодавством до 28.02.2018. З 01.03.2018 пенсія позивачу за ставкою 18 % в частині перевищення десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, не оподатковувалась. Крім того, пункт 16-1 підрозділу 10 Податкового кодексу України, яким встановлений обовязок щодо стягнення військового збору у розмірі 1,5 % не визнаний таким, що відповідає Конституції України, тому сума, яку позивач бажає стягнути у розмірі 3081,53 грн. як відшкодування матеріальної шкоди не може бути предметом позову.

В судове засіданні позивач не з'явилась, до початку судового засідання подала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник відповідача на судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду від представника відповідача не надходило, в зв'язку із чим, з урахуванням встановлених ст. 210 ЦПК України строків розгляду справи по суті, суд вважав за доцільне розглянути справу по суті заявлених вимог за відсутності відповідача у справі, вважаючи причини його неявки на судове засідання неповажними.

Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленою, в судове засідання не зявилась.

Ознайомившись із заявами позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у звязку із наступним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону(ч.2.ст.5 ЦПК).

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ч.3ст.82 ЦПК).

Ст.152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Ч.3 цієї статті фізичним або юридичним особам гарантоване право на відшкодування державою у встановленому законом порядку матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними.

Відповідно до вимогст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Ст.22 ЦК України гарантовано право особі на відшкодування збитків завданих у результаті порушення її цивільного права. Частиною 2 цієї статті визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права, про що зазначив Верховний Суд України у постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року.

Згідно ч.3 ст.22ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст.1175ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Вищезазначена норма є спеціальною по відношенню до положення ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме: завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Під невідповідністю нормативно-правового акту актам вищої юридичної сили слід розуміти суперечність між нормами оскаржуваного нормативно-правового акту та нормами встановленими актами вищої юридичної сили.

Рішенням Конституційного Суду України №1р/2018 від 27 лютого 2018 року у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України(справа про оподаткування пенсій і щомісячного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць),встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1р/2018 від 27 лютого 2018 року положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнане неконституційним та втрачає свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Тобто, положення абзацу першого підпункту164.2.19пункту164.2статті164 Податкового кодексу України визнано неконституційним та втрачає свою силу з 27 лютого 2018 року на майбутнє.

Отже, до прийняття Конституційним Судом України вказаного Рішення, зокрема станом на час виникнення спірних відносин, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України підлягали застосуванню, а з 27 лютого 2018 року вказані положення застосуватись для умов оподаткування довічної грошової допомоги судді у відставці не можуть.

Між тим, невідповідність приписів Закону Конституції України як такого, може свідчити про порушення прав та інтересів особи на отримання очікуваного прибутку.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27березня 2014року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Після запровадження у законодавстві України з 1 липня 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обовязку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обовязків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу.

Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу.

Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобовязані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обовязків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

Так, з вересня 2016 року ОСОБА_2, як суддя у відставці, отримувала щомісячне довічне грошове утримання.

За період з 01.10.2016 по 01.02.2018 включно розмір утриманого податку ПДФО становить 36978,64 грн., утримання військового збору становить 3081,53 грн., що вбачається із довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 18.06.2018.

Внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Після запровадження у законодавстві України в липні 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни.

Норми абзацу першого підпункту164.2.19 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду України. Суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено після 27.02.2018, зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат, що підтверджено в судовому засіданні.

В той же час, судом враховується той факт, що позивач недоотримав дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, що, зокрема, підтверджується діями третьої особи, що перестала здійснювати відрахування податкових зобовязань з пенсійних виплат позивача після визнання вищезазначеного акту неконституційним.

Окрім того, твердження УПФУ у Московському районі м. Харкова про те , що сума, яку позивач бажає стягнути у розмірі 3081,53 грн. як відшкодування матеріальної шкоди з відповідача не може бути предметом спору, оскільки пунктом 16-1 підрозділу 10 Податкового Кодексу України встановлений обовязок щодо стягнення військового збору у розмірі 1,5 %, тому - є хибним.

Відповідно до п. 162.1, п.п. 1.1 п. 161 підрозд. 10 розд. ХХ Податкового Кодексу України платниками військового збору є платники ПДФО.

Тому, на підставі викладеного, суд дійшов висновку проте, що ОСОБА_2 не може бути платником військового збору, оскільки сплачувати військовий збір зобовязані тільки платники ПДФО.

Діями відповідача, третьої особи було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Мається на увазі, що набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу.

Суб'єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявленого позову та необхідність його задоволення.

Керуючись статтями 5, 10, 11, 12, 81, 83, 137, 259, 263, 354 ЦПК України, суд

ухвалив :

Позов ОСОБА_2 до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби, третя особа на стороні відповідача - Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, про стягнення майнової шкоди - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 40060,17 грн. (сорок тисяч шістдесят гривень 17 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Московський районний суд м. Харкова.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються судом:

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована в АДРЕСА_1.

Відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, код ЄДРПОУ 375676, м. Київ, вул. Бастіонна, 6.

Третя особа: Управління пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова, , м. Харків, вул. Валентинівська, 22Б.

Суддя: Р.Є. Сиротников