Дата документу 02.11.2018 Справа № 335/2603/14-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №335/2603/14

Провадження №22-ц/807/270/18

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

учасники справи:

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_1,

представник відповідача адвокат ОСОБА_2,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12 травня 2014 року в складі судді Геєць Ю.В. в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі ОСОБА_3) звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №ZPVCRX01380196 від 05 жовтня 2006 року, розмір якої станом на 19 лютого 2014 року складає 29 807,85 грн, із яких 1 301,53 грн заборгованості за кредитом, 10 543,20 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 1 430,86 грн заборгованості по комісії, 14 636,65 грн заборгованості за пенею, а також 1 895,61 грн судові штрафи.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №ZPVCRX01380196 від 05 жовтня 2006 року у розмірі 29 807,85 грн, із них: заборгованість за кредитом 1 301,53 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 10 543,20 грн; заборгованість по комісії за користуванням кредитом 1 430,86 грн; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором 14 636,65 грн; штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання послуг: фіксована частина 500 грн; процентна складова 1 395,61 грн, а також судовий збір у розмірі 298,08 грн, а всього стягнуто суму у розмірі 30 105,93 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконував умови кредитного договору й допустив заборгованість за кредитом, яка вірно обчислена банком.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 18 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права й порушив норми процесуального права.

Розглянувши справу за відсутності відповідача, якого не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, суд позбавив його права на судовий захист, зокрема, права подати до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності.

На думку відповідача, суд не встановив фактичні обставини справи, оскільки право вимоги у банку настало у квітні 2007 року, а з позовом він звернувся до суду у березні 2014 року, з пропуском строку позовної давності.

Вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору, внесення позичальником платежів на погашення кредиту у 2013 році, розміру заборгованості, тощо. За порушення умов кредитного договору його двічі притягнуто до відповідальності, оскільки крім пені, нарахованої за значний період часу, з нього стягнуті судові штрафи.

Копії апеляційної скарги і ухвали про відкриття апеляційного провадження отримані Банком 26 червня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.154). Відзив на апеляційну скаргу від Банку не надходив.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 15.06.2018 року справу передано у провадження судді Крилової О.В..

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 18 червня 2018 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 16.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача ОСОБА_4 та визначено склад колегії: головуючий суддя Кримська О.М., судді: Бєлка В.Ю., Дашковська А.В.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2006 року сторони уклали кредитний договір №ZPVCRX01380196, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 3 294,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 05 жовтня 2008 року, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 72,48 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 299,50 грн. Відповідач зобовязався повертати отриманий кредит та відсотки за користування кредитом шляхом внесення щомісячних платежів не пізніше 11 числа кожного місяці у сумі 227,82 грн. для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами згідно Умов. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві (а.с.5).

Як вбачається із позовних вимог Банку, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме: заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, пенею, а також штрафами (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 жовтня 2006 року сторони уклали кредитний договір №ZPVCRX01380196, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 294,50 грн. на строк 24 місяці зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5). Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 11 числа кожного місяця кошти у сумі 227,82 грн. (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів, комісії є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 24 місяців до 05 жовтня 2008 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці до 05 жовтня 2008 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 05 жовтня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 11 числа кожного місяця. Починаючи з 05 жовтня 2008 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У правовому висновку ОСОБА_5 Верховного Суду у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Обовязок по сплаті кредиту відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на жовтень 2008 року (дату остаточного повернення кредиту) становила: за тілом кредиту 2 801,53 грн., за відсотками 2 885,83 грн., за комісією 1524,51 грн., за пенею 1430,86 грн.

Станом на 19 лютого 2014 року заборгованість становить 29 807,85 грн. та складається із заборгованості по тілу кредиту 1 301,53 грн., по процентам за користування кредитом 10 543,20 грн., по комісії 1 430,86 грн., пені 14 636,65 грн., а також штрафу відповідно до п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг де 500 грн. фіксована частина, 1395,61 грн. процентна складова (а.с.3-4).

Із наданого банком витягу із особистого рахунку ОСОБА_1 вбачається, що з лютого 2007 року і до травня 2013 року жодного платежу на погашення кредиту позичальником сплачено не було (а.с.85-89).

З 23 травня 2013 року по 8 липня 2014 року на погашення кредиту позичальником було сплачено 1 550 грн. (а.с.86-89).

Вказані платежі були вчинені позичальником після спливу строку позовної давності, а отже, у відповідності до вимог ст. ст. 257, 261, 264 ЦК України визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Задовольняючи позов і стягуючи з позичальника заборгованість за відсотками, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нарахування позивачем на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України передбачених договором процентів до повного погашення заборгованості за кредитом, є неправомірним.

Стягуючи з відповідача заборгованість за комісією, суд не звернув уваги на те, що в кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачеві.

Поза увагою суду залишилася і та обставина, що розмір нарахованої банком пені за порушення умов договору перевищує суму основного боргу, що не узгоджується із такою засадою цивільного судочинства, як розумність і справедливість. Судом не обговорено питання про застосування ч.3 ст.551 ЦК України, якою передбачено зменшення розміру неустойки, яка значно перевищує розмір збитків.

Судом першої інстанції допущено порушення і норм процесуального права.

І в заяві про перегляд заочного рішення, і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що позов заявлено Банком з пропуском строку позовної давності. Проте подати заяву про його застосування до ухвалення заочного рішення він не мав можливості, оскільки ні копію позовної заяви, ні повістку про виклик у судове засідання він не отримував, про час і місце розгляду справи не був обізнаний.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи є поштовий конверт, адресований цим судом відповідачеві, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв'язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання. У вказаному поштовому відправленні суд повідомляв відповідача про відкриття провадження у справі та про призначення судового засідання на 07 квітня 2014 року (а.с.21).

Крім того, у матеріалах справи є також адресована відповідачеві повістка про виклик його у судове засідання на 22 квітня і 22 травня 2014 року, які також відповідачеві не вручені. Як зазначено у довідці поштового відділення, будинку № 94 по вул. Толстого в м. Запоріжжі (адреса, за якою відповідачеві надсилалися судові повістки) не має, будинок зруйновано (а.с.24,33).

Вказані обставини спростовують висновки суду першої інстанції про належне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи.

Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п'ятої статті 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань (частину другу статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи цим судом).

Відповідно до частини першої статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві від 30 березня 2018 року про перегляд заочного рішення відповідач вказував, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що він не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Суд першої інстанції в ухвалі від 18 травня 2018 року встановив, що на адресу відповідача направлялися копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, а також що відповідач належним чином повідомлялася про день, час і місце розгляду справи. Суд вказав, що у заяві про перегляд заочного рішення не вказані обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.

В апеляційній скарзі відповідач повторно вказав на те, що не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, а тому не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Вказані доводи відповідача обєктивно підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Вирішуючи питання про можливість застосування строку позовної давності при перегляді судового рішення, апеляційний суд звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді керуючись відповідним принципом (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; частина перша статті 47 цього Закону в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

За змістом ст.12 ЦПК України суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд вважає, що рішенням суду першої інстанції у цій справі порушено принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо ОСОБА_3 проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Вказане порушення суд першої інстанції міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення. Проте в ухвалі від 18 травня 2018 року суд не встановив причини неявки відповідача на судові засідання через неналежність його повідомлення про час і місце розгляду справи. Крім того, не дослідивши кредитний договір і проведений позивачем розрахунок процентів і пені за цим договором, не визначивши початок перебігу позовної давності за вимогами позивача про стягнення таких процентів і пені, в ухвалі від 18 травня 2018 року суд визнав безпідставними доводи відповідача стосовно того, що вказаний розрахунок є помилковим, і що позивач звернувся до суду, пропустивши позовну давність. Дослідження зазначених обставин, на які посилався відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, мало істотне значення для вирішення спору, оскільки у разі їх підтвердження у задоволенні позову може бути відмовлено.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Як зазначено у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що відповідача не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, позов заявлено банком з пропуском строку позовної давності, у заяві про перегляд заочного рішення відповідач просив про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції, враховуючи правові висновки ВП ВС від 17 квітня 2018 року, вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

За умовами договору остаточний строк повернення кредиту передбачався 05 жовтня 2008 року, з відповідним позовом до суду ОСОБА_3 звернувся у березні 2014 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ст.257 ЦПК України.

Внесення позичальником після спливу строку позовної давності у 2013 році платежів на погашення боргу у відповідності до вимог ст.ст.257, 261, 264 ЦК України не свідчить про переривання перебігу такої давності.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

На підставі ст.141 ч.13 ЦПК України з Банку на користь відповідача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у суді першої інстанції за подання заяви про перегляд заочного рішення у сумі 352,40 грн. (а.с.41), а також зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції у сумі 447,12 грн. (а.с.100), а всього на суму 799,52 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 369 ч.1, 374 , 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2014 року по цій справі скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 799,52 грн. (сімсот девяносто девять гривень 52 коп.) компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова складена 02 листопада 2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_6