Справа № 755/2715/18-ц Головуючий в суді І інстанції Катющенко В.П.
Провадження № 22ц-824/598/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

01 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Іванової І.В. та Матвієнко Ю.О., розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги опалення та постачання гарячої води,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року представник ПАТ «Київенерго» звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідачка ОСОБА_3 проживає у квартирі АДРЕСА_1, а ПАТ «Київенерго» є постачальником послуг з централізованого опалення та гарячого постачання для цього будинку. Вказує, що відповідачка належним чином не сплачує за надані послуги, через що він просить суд стягнути з неї на користь ПАТ «Київенерго» 17 054, 30 грн. за послуги з централізованого опалення, 12 329, 71 грн. за постачання гарячої води, 6 690, 49 грн. трьох відсотків річних та інфляційних втрат, а також судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, представник ПАТ «Київенерго» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Зазначає, що відповідачка є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надає ПАТ «Київенерго», а тому зобов'язана оплачувати житлово-комунальні послуги, оскільки вона фактично користується ними. Посилається на безпідставність висновку суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ПАТ «Київенерго», оскільки на підтвердження вказаних позовних вимог позивачем було надано суду розрахунок заборгованості за послуги з центрального опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою, тарифи на вказані послуги, які закріплено у постановах Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, розмір сплачених споживачем платежів та розмір заборгованості, вказаний розрахунок ніким не спростований, а тому вважає належним доказом у справі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» визначено обов'язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для вказаного житлового будинку.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачка не оплачує надані позивачем послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок за нею рахується заборгованість в розмірі 29 384, 01 грн., яка складається з заборгованості по оплаті послуг з централізованого опалення у розмірі 17 054,30 грн. та послуг з постачання гарячої води у розмірі 12 329, 71 грн.

У грудні 2017 року ПАТ «Київенерго» направило ОСОБА_3 вимогу про сплату заборгованості, яка була залишена відповідачкою без виконання (а.с.13).

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, регулюються Законами України «Про теплопостачання», «;Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно п. 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені у встановлених законом чи договором розмірах.

Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена і у п. 23 Правил.

За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, згідно з зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно з пунктом 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (пункт 2.1 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22 листопада 2005 року № 4» (далі - Наказ № 169)).

При цьому обов'язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (пункт 2.2 Наказу № 169).

Відповідачкою не надано доказів на підтвердження належної реалізації свого права на відключення від централізованого теплопостачання, як і доказів ненадання або неналежного надання відповідачці послуг із постачання тепла.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем.

Такий правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справах № 6-1706цс15 та № 6-1192цс15.

Крім того, пунктом 1 частини першої статті 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13).

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз вимог даного Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов'язаний, зокрема забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Загальними умовами виконання зобов'язання, що встановлені ст. 526 ЦК України , передбачено, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України , інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом..

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд безпідставно вважав наданий позивачем розрахунок заборгованості неправильним, оскільки він ніким не спростований та складений відповідно до вимог закону, інших підстав для відмови у задоволенні позову місцевим судом наведено не було, через що ухвалив необґрунтоване рішення про відмову у позові, натомість колегія суддів вважає позовні вимоги належним чином обґрунтованими та доведеними, оскільки вони підтверджені належними, достатніми і допустимими доказами у справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та неповним з'ясуванням усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ПАТ «Київенерго».

Керуючись ст. ст. 259, 369, 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН - НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» 17 054 (сімнадцять тисяч п'ятдесят чотири) грн. 30 коп. заборгованості за надані послуги з центрального опалення, 12 329 (дванадцять тисяч триста двадцять дев'ять) грн. 71 коп. заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води, 1078 (одна тисяча сімдесят вісім) грн. 48 коп. трьох відсотків річних, 5612 (п'ять тисяч шістсот дванадцять) грн. 01 коп. інфляційних втрат, а всього - 36 074 (тридцять шість тисяч сімдесят чотири) грн. 50 коп., та 4405 (чотири тисячі чотириста п'ять) грн. 00 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: