Справа № 467/61/17 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Провадження № 22-ц/802/63/18 Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Киці С.І.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

представника позивача - Ліпкевича І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставне майно, за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» звернулося до суду із даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23.05.2007 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, згідно з яким позичальник отримав кредит у сумі 18480,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 23.05.2014 року. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 передав у заставу належний йому на праві власності автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

20.04.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/12, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 23.05.2007 року.

Того ж дня між ТОВ «Кредекс Фінaнс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/12-КВ, згідно з яким ТОВ «Кредекс Фінaнс» відступив ТОВ «Вердикт Фінанс» свої права вимоги до боржників за кредитними договорами.

З метою забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором 16.04.2015 року між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 0-П, згідно із яким обсяг відповідальності поручителя перед кредитором за невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором № від 23.05.2007 року становить 2000 грн.

Позивач вказує, що внаслідок неналежного виконання відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 21.11.2016 року утворилася заборгованість у розмірі 236742,07 грн, яка складається із заборгованості за основною сумою кредиту - 110490,35 грн, заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги - 71460,80 грн, заборгованості за відсотками на дату подачі позову - 51467, 13 грн, нарахованими трьома відсотками річних від простроченої суми кредиту - 3323,79 грн, а тому позивач просив: стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» заборгованість за кредитним зобов'язанням у розмірі 2000 грн; у рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 23.05.2007 року звернути стягнення на предмет застави - автотранспортний засіб - автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автотранспортного засобу ТОВ «Вердикт Фінанс» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автотранспортного засобу з обліку в органах ДАІ України (на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а в разі його втрати - отриманням дублікату), а також наданням ТОВ «Вердикт Фінанс» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; зобов'язати ОСОБА_3 передати ТОВ «Вердикт Фінанс» зазначений вище автотранспортний засіб, а також комплект ключів від нього та свідоцтво про реєстрацію і технічний паспорт.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 серпня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» 2000 грн за борговим зобов'язанням. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» 1600 грн. судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням, ТОВ «Вердикт Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом першої інстанції не встановлено фактичні обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх позовних вимог, суд не встановив у достатньому обсязі обставини, що мають значення для справи, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга стосується оскарження судового рішення лише в частині відмови у позовних вимогах до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно, то суд апеляційної інстанції, додержуючись принципу застосування меж апеляційного перегляду справи, в іншій частині судове рішення не переглядає і на предмет законності та обгрунтованості не перевіряє.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки боржник ОСОБА_3 не виконав свої зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту та враховуючи вимоги договору поруки, за яким відповідати перед кредитором за невиконання позичальником умов договору зобов'язалась ОСОБА_4, то саме з неї слід стягнути визначений договором поруки обсяг відповідальності розмірі 2000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3, суд першої інстанції у своєму рішенні вказав, що у позові слід відмовити за спливом строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач, оскільки рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.03.2012 року з ОСОБА_3 вже було стягнуто достроково на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за цим же договором у сумі 20203,16 доларів США, у зв'язку з чим банк змінив кінцевий строк виконання зобов'язання, а відтак і момент початку перебігу строку позовної давності за його іншими вимогами, що стосуються цього ж боргу. Оскільки з позовом про звернення стягнення на предмет застави правонаступник банку звернувся у строк, що перевищує три роки, про що відповідач заявив у суді першої інстанції, суд застосував наслідки пропущення строку позовної давності до його вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, та відповідає фактичним обставинам справи і правовій позиції Верховного Суду.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 23.05.2007 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, згідно з яким позичальник отримав кредит у сумі 18480,00 доларів США, що еквівалентно 93334 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % річних, з кінцевим терміном повернення до 23.05.2014 року (а.с.11-18 т.1).

Відповідно до п. 2.1 умов вказаного договору ОСОБА_3 передав у заставу належний йому на праві власності автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, та із визначенням за домовленістю сторін вартості предмету застави, яка складає 93334 грн. (а.с.12 т.1).

03.06.2008 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № від 23.05.2007 року, відповідно до якої встановлено процентну ставку в розмірі 15 % річних (а.с.22 т.1).

20.04.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/12, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 23.05.2007 року (а.с.35-40).

В той же день між ТОВ «Кредекс Фінaнс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/12-КВ, згідно з яким ТОВ «Кредекс Фінaнс» відступив ТОВ «Вердикт Фінанс» свої права вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за даним договором (а.с. 41-46 т.1).

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 16.04.2015 року ТОВ «Вердикт Фінанс» та ОСОБА_4 уклали договір поруки № 0-П, згідно із яким обсяг відповідальності поручителя перед кредитором за невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором № від 23.05.2007 року становить 2000 грн. (а.с.23-24 т.1).

Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно із частиною першою статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Як видно з позовної заяви, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_3 належним чином умови кредитного договору не виконав, внаслідок чого станом на 21.11.2016 року утворилася заборгованість у розмірі 236742,07 грн., яка складається із заборгованості по основній сумі кредиту - 110490,35 грн., заборгованості по відсоткам на дату відступлення права вимоги - 71460,80 грн., заборгованість за відсотками на дату подачі позову - 51467, 13 грн., нараховані три відсотки річних від простроченої суми кредиту - 3323,79 грн. (а.с.25-26).

Зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що він передбачав обов'язок боржника погашати кредит частинами протягом строку дії договору, тобто до 23 травня 2014 року.

Відповідно до п.2.9 кредитного договору та застави №0 у випадку невиконання позичальником умов договору та/або кредитного договору про надання забезпечення за договором та/або кредитним договором, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язань за договором або погіршення його умов, банк набуває право вимоги на дострокове повернення кредиту та нарахування процентів, комісій у порядку, встановленому договором.

У 2011 році з метою захисту своїх прав ПАТ «Укрсиббанк» звернулося до Подільського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 про дострокове стягнення кредитної заборгованості в сумі 20203,16 доларів США, що в еквіваленті становить 160314 грн, яка рішенням цього ж суду від 16.03.2012 року у справі № 2-5564/11 стягнута з ОСОБА_3 на користь банку (а.с.150).

Вказана обставина вбачається із доданої до матеріалів справи копії відповідного судового рішення та підтверджена в суді апеляційної інстанції представником позивача, який ствердив, що дане рішення суду набуло законної сили і перебувало на примусовому виконанні, однак борг не погашено.

Звернувшись у суд з позовом про дострокове стягнення з боржника суми заборгованості за кредитним договором, позивач змінив кінцевий строк виконання зобов'язання щодо повернення всієї суми кредиту з нарахованими відсотками, комісією та пенею.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Оскільки кредитор використав передбачене вищенаведеною частиною другою статті 1050 ЦК України право на односторонню зміну строку виконання основного зобов'язання, пред'явивши у 2011 році позов до Подільського районного суду міста Києва, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме із зміненого банком дня виконання основного зобов'язання починається відлік трирічного строку для пред'явлення вимоги до боржника. ТОВ «Вердикт Фінанс» звернулося до суду з цим позовом 23.01. 2017 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, про застосування якої було заявлено представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 (а.с.143-145, т.1).

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що банк, звернувшись до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, скористався своїм правом заявити вимогу про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, змінивши строк виконання основного зобов'язання в повному обсязі. Отже, пред'явивши у 2011 році позов до ОСОБА_6, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення кредитної заборгованості почався з наступного дня після подання позову про дострокове стягнення заборгованості.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин, дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-41цс14, від 07 червня 2017 року у справі № 6-298цс17, а також у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 161/12434/15-ц (провадження № 61-6673св18).

Отже, висновки щодо застосування строків позовної давності є обгрунтованими, судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дано їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду від 16.03.2012 року не виконане, не заслуговують на увагу та є безпідставними.

Таким чином, апеляційній суд, виходячи з наведеного, вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на заставне майно через сплив позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та їх не спростовують.

В іншій частині рішення суду, зокрема, щодо стягнення з ОСОБА_4 коштів у розмірі 2000 грн, які передбачені договором поруки, в межах розміру її відповідальності та заявленої суми вимог в частині нарахованих банком трьох відсотків річних, апеляційним судом не переглядалось і щодо його законності не перевірялось.

Отже, підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 09 серпня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді