Постанова

Іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 753/22176/15-ц

провадження № 61-1413 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Київська міська державна адміністрація, Київська міська рада

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року, постановленого у складі суддів: Волошиної В. М., Котули Л. Г., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: Київська міська державна адміністрація, Київська міська рада, про визнання будівництва самочинним та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником 1/4 частини квартири № 9 убудинку АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_5 є власником групи нежитлових приміщень № 2 (колишня квартира № 2) у цьому ж будинку, а саме: павільйон з окремою вхідною групою, які самовільно збудовані на прибудинковій території зазначеного будинку. Київська міська рада рішення щодо надання в оренду спірної земельної ділянки прибудинкової території не приймала, відповідач згоди власників квартир будинку АДРЕСА_1 не отримувала. У зв'язку з тим, що незаконними діями відповідач самовільно зайняла земельну ділянки, що розташована під загальним двором багатоквартирного будинку та самовільно звела додаткові будівлі, які створюють позивачу перешкоди у користуванні прибудинковою територією їхнього будинку та порушуються її права, просила визнати будівництво прибудови до колишньої квартири № 2 у будинку АДРЕСА_1 самочинним, зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власні кошти збудованої прибудови та приведення земельної ділянки у попередній стан.

Представник відповідача в суді першої інстанції позов не визнав. В заперечення пояснив, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або у постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, зазначив, що відповідач належним чином зареєструвала своє право власності на нежитлове приміщення після його реконструкції, а отже, воно не є самочинним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що, встановивши, що позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться спірний об'єкт, крім того, позивач не довів того факту, що вона має право на будь-яку частину будинку АДРЕСА_1, в якому проживає, таким чином, позивач не довела того, що її права були порушені відповідачем, тому позовні вимоги суд вважав безпідставними і не підлягали задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 задоволена частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення за власні кошти збудованої прибудови та приведення земельної ділянки у первісний стан. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що для здійснення спірного будівництва частини прибудинкової території відповідачу ОСОБА_5 не виділялася, здійснене нею самочинне будівництво порушує права позивача як співвласника багатоповерхового будинку та чинить їй перешкоди у користуванні цією прибудинковою територією, а тому самовільно збудована відповідачем споруда підлягає знесенню за її рахунок.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не має права на звернення з таким позовом, оскільки її права не порушувалися, так як вона не є власником чи користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, та не є користувачем земельної ділянки, що знаходиться біля будинку. Крім того, позивачем не підтверджено право власності на квартиру чи інше приміщення в цьому будинку та не зазначено, яким чином створюються перешкоди у користуванні цією територією, а тому вважає, що рішення апеляційного суду є незаконним.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують.

Із поданих сторонами письмових доказів встановлено, що на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт від 13 липня 2015 року № КВ 19 на першому поверсі житлового будинку виконано будівельні роботи із реконструкції нежилих приміщень (колишня квартира № 2) у будинку АДРЕСА_1. Замовником будівництва є ОСОБА_5 (відповідач). На підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 23 жовтня 2015 року ОСОБА_5 експлуатує нежитлове приміщення як стоматологічний центр.

При проведенні перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві встановлено, що замовником ОСОБА_5 змінено геометричні розміри нежитлового приміщення (колишньої квартири № 2) шляхом влаштування прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1. Зазначені роботи потребують отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, а також оформлення права користування земельної ділянкою відповідно до чинного законодавства України. Замовником ОСОБА_5 подано недостовірні дані декларації про початок виконання будівельних робіт у частині необхідності отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, користування земельною ділянкою, а також в частині площі приміщень, які були в наявності та у декларації про готовність об'єкта до експлуатації, чим порушено частину восьму статті 36 та частину десяту статті 39 України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункт 3 Порядку розроблення проектної документації на будівництво об'єктів, затвердженого наказом Мінрегіонбуда від 16 травня 2011 № 45. У зв'язку з чим Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві рішенням від 11 квітня 2016 року № 32 скасував реєстрацію зазначених вище декларацій.

За результатами перевірки складено акт позапланової перевірки, протокол про адміністративне правопорушення та видано обов'язковий до виконання припис від 7 квітня 2016 року та ОСОБА_5 притягнуто до встановленої чинним законодавством відповідальності.

Факт самовільного зайняття відповідачкою земельної ділянки зафіксований Департаментом земельних ресурсів, про що складений акт обстеження земельної ділянки від 26 грудня 2015 року № 1086/02. За результатом обстеження встановлено, що відповідно до бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка, на якій розміщено прибудовану споруду, обліковується за комунальним підприємством управління житлового господарства Дарницького району м. Києва. Рішень Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурси щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність (користування) не приймала.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва власник (користувач) земельної ділянки може вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що вимоги про знесення самочинного будівництва іншими особами можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою, передбаченою статтею 376 ЦК України, яка узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), правильно застосувавши положення статті 376 ЦК України, статей 211, 212 ЗК України, статті 29 Закону України «Про планування і забудову територій», врахувавши, що на підставі акта обстеження земельної ділянки від 26 грудня 2015 року № 1086/02 за адресою: АДРЕСА_1, видано обов'язковий до виконання припис Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві від 7 квітня 2016 року, дійшов до правильного висновку про те, що відповідач протягом 2015 року самовільно здійснила реконструкцію свого нежитлового приміщення, добудувавши приміщення на прилеглій до багатоквартирного будинку земельній ділянці за відсутності документів, що посвідчують право власності відповідача на земельну ділянку або право тимчасового користування земельною ділянкою, а отже, здійснена прибудова є самочинною в розумінні статті 376 ЦК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що фізична особа не має право на звернення до суду з відповідним позовом, спростовуються змістом положень статей 376 та 391 ЦК України, в яких зазначено, що у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права.

При зверненні до суду позивачем доведено факт порушення своїх прав як співвласника квартири у багатоповерховому будинку, оскільки незаконне зайняття земельної ділянки відповідачем, яка перебуває у спільній власності усіх співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1, перешкоджає їй у користуванні прибудинковою територією вищезазначеного будинку.

Посилання у касаційній скарзі на те, що відповідач не повинен був отримувати згоду у співвласників багатоквартирного будинку на здійснення реконструкції та прибудови споруди, оскільки земельна ділянка не зареєстрована за співвласниками будинку, а тому вони не здійснюють щодо неї права, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до частини третьої статті 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

З листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 січня 2016 року вбачається, що відповідно до бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка, на якій розміщена прибудована відповідачем споруда, обліковується за комунальним підприємством управління житлового господарства Дарницького району м. Києва (а. с. 31).

Відповідно до частини першої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Отже, непередана у власність чи у користування співвласникам багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а облік її за комунальним підприємством, яке обслуговує будинок, не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території, та не дає права її використання без згоди співвласників будинку.

Наведені обставини також не звільняють відповідача від обов'язку отримати дозвільний документ, який дає право на користування земельною ділянкою або передачу її у власність, з урахуванням цільового призначення цієї земельної ділянки.

Безпідставними також є доводи касаційної скарги про те, що рішення апеляційного суду містить посилання на норму, яка не була чинною на момент ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки зміни у статтю 42 ЗК України були внесені на підставі Закону України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності з 1 липня 2015 року, тобто на момент розгляду справи апеляційний суд керувався чинною редакцією Земельного кодексу України.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не подав до суду першої інстанції документи, що підтверджують право власності на квартиру чи інше приміщення в цьому будинку, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції в порушення частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року не сприяв всебічному розгляду справи та не встановив усіх обставини, які мали значення для правильного вирішення справи, у результаті чого дійшов передчасного висновку про відсутність порушених прав ОСОБА_4

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик