Справа № 569/9979/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання - Корнійчук А.В.

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна.

Просив визнати об'єктами права спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру № 3, разом із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою вул. Панфіловців, 19 в м. Рівне, набуту за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, 03.04.2002р., а також земельну ділянку площею 0.0460 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, набуту за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_5О.) 30.09.2002р. (кадастровий № :01:029:0119, державний акт ЯА 686342 від 15.09 2005р.).

В порядку поділу майна подружжя, визнати право власності на 1/2 частку за ОСОБА_1 та 1/2 частку за ОСОБА_3: квартири № 3 загальною площею 75.2 кв.м. до складу якої входять господарські будівлі та споруди (гаражі, господарська будівля) згідно технічного паспорту від 19.01.2016р., яка знаходиться в садибному житловому будинку № 19 по вул. Панфіловців в м. Рівне; земельної ділянки площею 0,0460 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться по вул. Панфіловців, 19/3 в м. Рівне (кадастровий № :01:029:0119, державний акт ЯА 686342 від 15.09.2005р.), припинивши право спільної сумісної власності на таке майно.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з 11.06.1999 року , який рішенням Рівненського міського суду від 16.08.2017 року розірвано.

За час перебування у шлюбі , 03.04.2002 року, спільно придбали квартиру № 3 в садибному житловому будинку № 19 по вул. Панфіловців в м. Рівне, яка складалася з 4-х кімнат загальною площею 49,2 кв.м. та господарських споруд, для обслуговування яких , придбано земельну ділянку за тією ж адресою (договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.09.2002 року, державний акт ЯА 686342 від 15.09.2005р.).

За домовленістю між ними, стороною в договорі купівлі-продажу квартири та земельної ділянки була відповідач, нерухомість було зареєстровано на неї, вона ж на даний час, згідно документів, вважається одноосібним власником вказаного майна.

Зазначені квартира та земельна ділянка придбані в інтересах сімї, за спільні кошти, в період шлюбу , відповідно є спільною сумісною власністю, яка лише формально зареєстрована на відповідача. Більше того, квартира була реконструйована та збільшена у площі за рахунок його особистих коштів. Однак, відповідач не визнає його права власності на спільне майно, в добровільному порядку поділ вказаного майна здійснити відмовляється. Квартира с неподільною. Від отримання компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності відповідач відмовляється. При цьому заявляє, шо сама не в змозі сплатити будь- яку компенсацію за таке майно йому.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 згідно ордеру № 002 від 16.10.2018р., підтримала позов повністю та просила задовольнити. Додатково пояснила, що з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у звязку з тим, що відповідачка бере у банку кредити, до них телефонують з банку, тому звернувся до суду, щоб убезпечити свою частку у власності від наслідків, повязаних з неповерненням відповідачкою кредитів.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 згідно ордеру № 005, позов не визнала просила відмовити у його задоволенні. Підтримала обґрунтування заперечення позову, викладі у відзиві на позов.

Згідно поданого відзиву вказала, що позивач протирічить сам собі: то стверджує, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, оскільки воно вважається таким , що належить подружжю. При цьому , реєстрація прав на нього на імя лише одного з подружжя не спростовує презумпції належності майна до спільної сумісної власності подружжя , то зазначає , що позивач вважається одноосібним власником спірного майна. Позивач стверджує , що квартира була реконструйована за його особисті кошти . Особистими у подружжя можуть бути лише ті кошти , які були йому подаровані або отримані у спадок , решта є спільними. Ніяких документів , які б підтверджували факт наявності у позивача особистих коштів до матеріалів справи не долучено. Позивач свідомо вводить суд в оману, стверджуючи, що в будинку була проведена реконструкція та збільшена площа. Реконструкція квартири не проводилась , житлова площа 49,2 кв.м. як зазначена в договорі купівлі- продажу від 03.04.2002 року такою залишилась і зараз. На місті господарської будівлі за їхні спільні гроші зведений новий 3 поверховий будинок та прибудований гараж. 3а час подружнього життя крім квартири та новоутвореного будинку вони спільно придбали ще 2 автобуси , магазин побутової техніки та численну кількість імпортної побутової техніки. Гроші від продажу техніки позивач ховав від неї під час шлюбу. Не заперечила проти поділу спільного майна подружжя, але з урахуванням того, що частким є рівними.

Вважає, що позов не незрозумілим, оскільки позивачу належить 1/2 всього майна подружжя, тому позов задоволенню не підлягає.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , зареєстрованого в реєстрі за № 1619, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, 03.04.2002р. ОСОБА_3 придбала квартиру № 3, разом із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою вул. Панфіловців, 19 в м. Рівне .

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , зареєстрованого в реєстрі за № 4782, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6Д.(в інтересах ОСОБА_5О.), 30.09.2002р. ОСОБА_3 придбала земельну ділянку площею 0.0393 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Право приватної власності за ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 зареєстроване Рівненськи міським БТІ 04.04.2002р. за реєстровим номером 72-30-18990.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку (кадастровий № :01:029:0119, державний акт ЯА 686342 від 15.09. 2005р.), розміщену за адресою м.Рівне, вул. Панфіловців, 19 , ОСОБА_3 є власником земельної ділянки 0,0460 га у межах згідно з планом.

Технічний паспорт на кв.3 по вул. Панфіловців у м.Рівне виготовлений на імя ОСОБА_3

На даний час вулиця Панфіловців у м.Рівне перейменована на вул. М.Базіна згідно Розпорядження міського голови від 18.02.2016р. №137-р «Про перейменування топонімічних обєктів м.Рівного».

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.06.1999 року , який рішенням Рівненського міського суду від 16.08.2017 року було розірвано (справа № 569/6535/17).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України , ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За положеннями ст.ст. 60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Суд прийшов до висновку, що сукупністю достовірно встановлених судом доказів підтверджується, що квартира № 3 та земельна ділянка по вул. Панфіловців (ОСОБА_8), 19 в м.Рівне була набута у власність в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3, тому є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Відтак, суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині визнання квартири № 3 та земельної ділянки по вул. Панфіловців (ОСОБА_8), 19 в м.Рівне спільною сумісною власністю , що на думку суду не порушує права власності ОСОБА_3 на спірне майно та юридично закріплює право власності на спірні обєкти за ОСОБА_1

Дружина і чоловік відповідно до положень ст.ст. 69,70 СК мають право на поділ майна, що належить їм на прав спільної сумісної власності,і їх частки у разі поділу майна є рівними.

Згідно з частинами першою та другою ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить в порядку поділу майна визнати за ним право власності на спірне майно в розмірі 1/2 його частки .

За змістом ст. 364 ЦК України виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки у праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Відповідно до ст. ст. 355, 356 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є сільною частковою власністю.

Проте, з позовом щодо визначення частки у праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 до суду не звертався.

Предявлений до суду позов містить вимогу щодо поділу майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку за ОСОБА_1 та 1/2 частку за ОСОБА_3: квартири № 3 загальною площею 75.2 кв.м.. до складу якої входять господарські будівлі та споруди (гаражі, господарська будівля) згідно технічного паспорту від 19.01.2016р., яка знаходиться в садибному житловому будинку № 19 по вул. Панфіловців в м. Рівне, земельної ділянки площею 0,0460 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться по вул. Панфіловців, 19/3 в м Рівне (кадастровий № :01:029:0119, державний акт ЯА 686342 від 15.09.2005р.), припинивши право спільної сумісної власності на таке майно не узгоджується з положеннями Цивільного Кодексу.

Так, предявлений до суду позов в цій частині фактично узгоджується з положенням ст.ст. 355, 356 КЦ України за якою співвласник майна може визначити частку у праві спільної сумісної власності, а за сформульованою вимогою за позовом позивач просить поділити майно, проте зазначене майно може бути поділене в натурі з огляду на ст.ст. 364 ЦК України, а не шляхом визначення ідеальної частки, та з вимогою щодо поділу майна в натурі, позивач до суду не звертався.

Відтак вимога в частині поділу майна подружжя до задоволення не підлягає у звязку з безпідставністю такого звернення до суду, що не позбавляє права ОСОБА_1 зі зверненням до суду з позовом в порядку ст. 364 ЦК України для захисту свого права власності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273,354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру № 3, разом із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою вул. Панфіловців, 19 (на даний час вул. ОСОБА_8) в м. Рівне, набуту за договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, 03.04.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 1619.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0.460 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд набуту за договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_5О.) 30.09.2002 р. (кадастровий № :01:029:0119, державний акт ЯА 686342 від 15.09 2005р.) за адресою вул. Панфіловців, 19 (на даний час вул. ОСОБА_8) в м. Рівне, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 4782.

В задоволенні позову ОСОБА_1 щодо поділу майна, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, проживає: 33027 АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1.

Відповідач:ОСОБА_3, проживає: 33027, м.Рівне. АДРЕСА_3.

Повне рішення виготовлене 19.10.2018 р.

Суддя: О.В.Панас