Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 644/8325/16-ц

провадження № 61-7768св18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09 червня 2017 року у складі Зябрової О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1, визначити порядок користування квартирою, зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у вселенні та користуванні квартирою, а також зобов'язати ОСОБА_2 та членів її родини брати обов'язкову участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, обов'язкових платежів.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він зареєстрований у АДРЕСА_1, однак не може вселитися та проживати у ній, оскільки його колишня дружина ОСОБА_2 чинить всілякі перешкоди, влаштовує сварки, постійно погрожує та ображає його. Тому він вимушений тимчасово проживати в будинку своєї матері по АДРЕСА_2.

07 квітня 2017 року ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги, доповнивши їх вимогами про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат, та просив виділити йому у користування окрему житлову кімнату площею 12,9 кв.м і розподілити особові рахунки, визнавши його окремим квартиронаймачем цієї кімнати та частини приміщень загального користування.

ОСОБА_4 визнав позовні вимоги і просив їх задовольнити.

ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечила частково, посилаючись на те, що спірна квартира є трикімнатною, в ній зареєстровано п'ять осіб, таким чином, на одну особу припадає площа 8,32 кв.м, а тому вважала за можливе визначити наступний порядок користування квартирою: виділити їй кімнату площею 9,9 кв.м, кімнату площею 12,9 кв.м виділити у користування дочці ОСОБА_3 та її дитині - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, кімнату площею 18,8 кв.м виділити у користування її колишньому чоловіку - ОСОБА_1 та сину ОСОБА_4

ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечила частково, зазначивши, що квартира на даний час належить на праві власності її матері - ОСОБА_2, проте вона згідна з порядком користування квартирою, який запропонувала ОСОБА_2, оскільки її батько мешкає у місті Фастові у своєї матері, а брат знаходиться у зоні АТО, отже, батько буде фактично мешкати самостійно у виділеній йому кімнаті.

ОСОБА_1 не погодився із запропонованим ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порядком користування квартирою та зазначив, що йому необхідна для проживання окрема кімната, оскільки він є хворою людиною і йому потрібно жити окремо.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів, які б свідчили, що відповідачі перешкоджають йому у користуванні спірною квартирою, вчиняють перешкоди його вселенню та не приймають участь у витратах, пов'язаних з утримання житла. Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення порядку користування квартирою та виділення йому у користування кімнати площею 12,9 кв.м не підлягають задоволенню, оскільки такий порядок користування квартирою порушуватиме права інших членів сім'ї наймача.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при зверненні до суду з цим позовом ним було надано суду всі документи, що підтверджують як його право на проживання у АДРЕСА_1, так і порушення його прав колишньою дружиною ОСОБА_2, яка чинить йомуперешкоди у вселенні в квартиру та вільному проживанні у ній. Апеляційний суд не прийняв до уваги його додаткові позовні вимоги стосовно виділення в йогокористування окремої житлової кімнати у спірній квартирі та розподілу особових рахунків. Перебуваючи в зоні АТО, вінотримав численні поранення, в тому числі контузію, внаслідок чого протягом 2015 року проходив стаціонарне та реабілітаційне лікування у госпіталях містаКиєва. Застаном здоров'я він не може проживати з кимось в одній кімнаті. Спірна квартира отримана ним улистопаді 1985 року і він був відповідальним наймачем. У квартирі він проживав з моменту її отримання по вересень 2001 року включно та був зареєстрований у ній з листопада 1985 року по травень 2003 року включно, поки йогоколишня дружина не виписала його шляхом підробки документів. При розгляді справи районним судом було проігноровано його клопотання про витребування доказів, а саме відомостей та технічної документації на квартиру, відомостей про її інвентаризаційну вартість та копій правовстановлюючих документів, у тому числі технічного паспорта з викопіюванням поверхового плану Рішення місцевого суду в частині відмови узадоволенні позову при частковому визнанні його відповідачами є незаконним. Фактично він позбавлений права на звернення до суду з аналогічними вимогами.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

09 лютого 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Орджонікідзевського районного суду міста Харкова.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною третьою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Установлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09 січня 2014 року у справі № 2029/12094/12 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Управління майна та приватизації державного житлового фонду Харківської міської ради, Орджонікідзевський районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним та поновлення права користування житловим приміщенням задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 27 серпня 2004 року № 7-04-248657, видане Управлінням комунального майна та приватизації державного житлового фонду Харківської міської ради. Поновлено право ОСОБА_1 на користування вказаною квартирою.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Орджонікідзевського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій противними та зобов'язання вчинити певні дії. Визнано протиправними дії Орджонікідзевського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано Орджонікідзевський районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області вчинити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою.

Зазначені судові рішення набрали законної сили.

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 07 жовтня 2016 року № 4560 у спірній квартирі зареєстрований позивач ОСОБА_1, його колишня дружина ОСОБА_2, дочка - ОСОБА_3, онука - ОСОБА_11 та син - ОСОБА_4

Технічним паспортом, виготовленим станом на 01 серпня 2004 року, підтверджується, що спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат житловою площею 41,6 кв.м, загальною площею 68,7 кв.м.

Відповідно до статті 179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ).

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою КМУ від 8 серпня 1992 року № 572 (з наступними змінами), власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору.

Судами не встановлено та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у вселенні та користуванні спірною квартирою, а також щодо існування спору з приводу участі у витратах, пов'язаних з утриманням квартири.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 у зв'язку з їх недоведеністю.

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами та несуть обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язанням, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до статті 103 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Частиною другою статті 63 ЖК Української РСР передбачено, що не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Постановою КМУ від 06 серпня 2014 року № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житло-комунального обслуговування» з 01 жовтня 2014 року соціальна норма житла в Україні на одну особу складає 13,65 кв. м, додаткова для родини - 35,22 кв.м.

Квартира АДРЕСА_1 є трикімнатною. Загальна площа квартири становить 68,7 кв.м, житлова площа - 41, 6 кв.м. У квартирі зареєстровано п'ять осіб, отже, на одну особу припадає 8,32 кв.м житлової площі.

З урахуванням наведеного, висновок судів про те, що при виділенні ОСОБА_1 у користування кімнати площею 12,9 кв.м будуть порушені права інших членів сім'ї наймача на користування спірною квартирою, є обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що ним були надані докази на підтвердження заявлених вимог про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, розподіл особового рахунку, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять таких доказів.

Твердження заявника про те, що оскаржувані судові рішення стануть перешкодою для його звернення до суду з аналогічними позовними вимогами, не ґрунтуються на положеннях процесуального законодавства.

Доводи щодо незаконної відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів, необхідних для проведення експертизи, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не заявлялося клопотання про призначення експертизи для визначення порядку користування квартирою.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак