Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/173/18 Головуючий у 1-й інстанції: Вірченко О.М.
Є.У.№ 310/1326/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним, поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом. Зазначала, що з 4 жовтня 2003 року по жовтень 2015 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, мають двох неповнолітніх синів. 28 жовтня 2006 року за спільні кошти у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбав земельну ділянку № 17 для ведення садівництва, розташовану в м. Бердянську, Запорізької обл., в Садовому товаристві «Південка», площею 0,0590 га в межах згідно з планом. Рішенням Бердянської міської ради від 30 вересня 2009 року № 8 «Про затвердження проекту відведення та зміну цільового призначення земельної ділянки» змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки та її адресу, присвоєно адресу вул. Ленінградська, 17.

Оскільки згоди про поділу спільно набутого майна подружжя не дійшло, 19 травня 2016 року вона звернулася до суду з відповідним позовом. Під час розгляду справи дізналася, що ОСОБА_4, достовірно знаючи, що земельна ділянка є спільним майном подружжя і з приводу цієї ділянки існує спір, уникаючи поділу майна, подарував її своєму батькові ОСОБА_5

Посилаючись на те, що своєї згоди на відчуження земельної ділянки вона не надавала, просила суд визнати недійсним укладений відповідачами договір дарування земельної ділянки з підстав, передбачених ст.ст.203,215 ЦК України і ст.65 СК України, визнати спірну земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя; поділити вказане майно між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнавши за кожним право власності по 1/2 частку вказаної земельної ділянки.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0590 га, кадастровий номер :01:010:0164, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул.. Ленінградська (ОСОБА_8), 15, укладений 25.06.2016 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6

Визнано спільною сумісною власністю подружжя майно, придбане за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а саме : земельну ділянку площею 0,0590 га, кадастровий номер :01:010:0164, яка розташована за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, вулиця Ленінградська (ОСОБА_8), 15.

Поділено майно, набуте за час шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а саме: земельну ділянку площею 0,0590 га, кадастровий номер :01:010:0164, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул.. Ленінградська (ОСОБА_8), 15.

Визнано право власності ОСОБА_3 на ? частку земельної ділянки, площею 0,0590 га, кадастровий номер :01:010:0164, яка розташована за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, вулиця Ленінградська (ОСОБА_8), 15.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму судового збору в розмірі 1 920 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду від 03 липня 2017 року визнано право власності ОСОБА_4 на ? частку земельної ділянки, площею 0,0590 га, кадастровий номер :01:010:0164, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул.. Ленінградська (ОСОБА_8), 15.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_3 посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Відповідач зазначає, що земельна ділянка була придбана за кошти, подаровані його батьками, що підтверджується належними і допустимими доказами, а тому у відповідності до п.3 ст. 57 СК України є його особистою власністю. Вважає, що укладений з батьком договір дарування земельної ділянки відповідає вимогам закону і підстав для визнання його недійсним суд першої інстанції не мав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що придбана відповідачем в період шлюбу спірна земельна ділянка була спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана в період шлюбу за спільні кошти. Оскільки ОСОБА_4 подарував земельну ділянку своєму батькові без згоди співвласника в той час, коли стосовно цієї ділянки існував судовий спір, суд першої інстанції обгрунтовано визнав договір дарування недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК, ст.65 ч.2 СК України, і застосувавши реституцію, поділив спірну ділянку між колишнім подружжям.

ОСОБА_7 висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України . Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України ).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України .

Відповідно до ст. 65 ЦК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Встановлено, що 04 жовтня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, від якого народилися два сини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9-11).

В період шлюбу 28 жовтня 2006 року ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав земельну ділянку № 17 для ведення садівництва, що розташована в м. Бердянську Запорізької обл. в Садовому товаристві «Південка», площею 0,0590 га в межах згідно з планом. Продаж вчинено за 4 040 грн. У відповідності із п. 5 вказаного договору згода дружини покупця ОСОБА_3, на продаж цієї земельної ділянки викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчена нотаріусом 28 жовтня 2006 року за реєстром № 2207 (а.с.31-32).

У відповідності із заявою ОСОБА_3 від 28 жовтня 2006 року остання згідно з ч. 2 ст. 65 СК України дала свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_4 земельної ділянки № 17, що знаходиться в м. Бердянську Запорізької області в садовому товаристві «Південка», за ціну та на умовах за його розсудом та їй відомих. У вказаній заяві позивачка підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання обєкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю; придбана нерухомість також буде обєктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час шлюбу (а.с.70).

Рішенням Бердянської міської ради від 30.09.2009 р. №8 змінено цільове призначення придбаної ОСОБА_4 земельної ділянки, яка виділялася для ведення садівництва, на будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.33-34), після чого останній отримав новий Державний акт про право власності на землю (а.с.21).

Станом на 16.08.2016р. ринкова вартість спірної земельної ділянки становить 86 600 грн.(а.с.19-20).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.17-18).

З травня 2016 року в провадженні суду перебував спір з приводу розподілу спільно нажитого майна подружжя, до складу якого увійшла, в тому числі і спірна земельна ділянка.

Під час перебування спору про поділ майна у суді 25 червня 2016 року ОСОБА_4 вищевказану земельну ділянку подарував своєму батькові ОСОБА_5 Як зазначено у п.п.5.1, 5.7 договору дарування, судового спору з приводу цієї земельної ділянки немає. Предмет договору є особистою власністю, так як придбаний в порядку приватизації (а.с.89).

Заперечуючи проти доводів позивача, ОСОБА_4, який був допитаний судом першої інстанції як свідок, зазначав, що спірна земельна ділянка була придбана подружжям за кошти, подаровані його батьками.

На підтвердження своїх доводів відповідач надав суду договір дарування грошових коштів в національній валюті від 27 жовтня 2006 року, складений у простій письмові формі, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 30 000 грн. для придбання земельної ділянки № 17, розташованої в садовому товаристві «Південка», та будівельних матеріалів для будівництва будинку на цій ділянці(а.с.101).

Батьки відповідача ОСОБА_11 і ОСОБА_5, допитані судом першої інстанції як свідки, також підтвердили у суді факт дарування своєму синові у 2006 році 30 000 грн. на придбання земельної ділянки і будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку.

Разом з тим, за вимогами ч.5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує пятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За визначенням Декрету Кабінету Міністрів від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», валютними цінностями є, зокрема, валюта України грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають у обігу та є законним платіжним засобом на території України.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 59 ЦПК України в редакції закону на час вирішення справи судом першої інстанції передбачалося, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За правилами ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Аналогічні положення щодо допустимості доказів і обовязку доказування міститься і діючій редакції ЦПК України, зокрема, в ст.ст.78 ч.2, 81 ч1.

Оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірної земельної ділянки за особисті кошти відповідачем суду надано не було, позивачка заперечувала факт дарування батьками будь-яких коштів у особисту власність ОСОБА_4, суд обґрунтовано визнав недоведеними доводи останнього про те, що спірна ділянка є його приватною власністю і за вказаних обставин правомірно відніс її до режиму спільного майна подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не надана оцінка письмовому договору дарування грошей, поясненням свідків, є неспроможними.

Наданий позивачем договір дарування, укладений у простій письмовій формі, є нікчемним, оскільки при його укладенні сторонами не дотримано вимог закону щодо обовязкового нотаріального посвідчення правочину. Пояснення відповідача і його батьків, допитаних як свідків, не є належними доказами у розумінні ст. 59 ЦПК України ( в редакції закону на час вирішення спору судом першої інстанції) , враховуючи визначені ч.5 ст. 719 ЦК України вимоги щодо форми договору дарування валютних цінностей.

Ті обставини та докази, зокрема, пояснення свідків, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Врахувавши наведене, та факти, що відповідачі, знаючи напевно про те, що спірна земельна ділянка була придбана під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у шлюбі, остання не надавала своєї згоди на укладення договору дарування земельної ділянки, вказаний договір дарування було укладено під час розгляду в суді справи про поділ майна подружжя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивачки про визнання недійсним договору дарування підлягають задоволенню.

Суд з'ясував усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, дотримався встановлених ст. 212 ЦПК України ( в редакції закону на час ухвалення рішення) правил оцінки доказів, відповідно до яких суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального і процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 268, 374,375,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 червня 2017 року по справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: