ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2309/17
Провадження № 2/210/204/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"12" лютого 2018 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі:

головуючого судді Скотар Р.Є.,

за участі секретаря Соколовської Т.О.,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Фармація», третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_4, звернулася 02.06.2017 року до суду з вищеназваним позовом, в якому просить стягнути з Комунального підприємства «Фармація», на її користь моральну шкоду в сумі 80000,00 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб .

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що працювала у Комунальному підприємстві «Фармація» на посаді фармацевта аптек №104, №392 з 02.08.1978 року по 27.03.1989 року. Первинним оглядом ВТЕК від 12.08.1993 року їй встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. Повторним оглядом МСЕК від 07.07.2005 року встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності безстроково. Вважає, що діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яка виражається в тому, що нею втрачено нормальні життєві звязки, вона обмежена у побуті, змушена проходити курси амбулаторного та стаціонарного лікування, не може працевлаштуватися, що призводить до тяжких моральних страждань, тому звернулася до суду з цим позовом.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні присутнім не був, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача КП «Фармація» - ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти позову. Пояснила, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло до 01.01.2006 року , первинним оглядом ВТЕК від 12.08.1993 року їй встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, тобто до вступу в силу законів «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якими призупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» - Фондом незалежно від моменту звернення і дати прийняття судового рішення. Таке право виникає у осіб, яким стійка втрата працездатності встановлена в період з 01.04.2001 року по 31.12.2005 року, тоді як позивачу первинно встановлено втрату працездатності у 1993 році. Крім того, позивач на момент втрати працездатності була в обовязковому порядку застрахована відповідачем, тому норми ст. 237-1 КЗпП України та ст.1167 ЦК України, до неї не застосовуються. Також, позивачем не надано Акт розслідування факту профзахворювання, наявне лише повідомлення про хронічне професійне захворювання, в якому зазначено, що захворювання викликане хімічними речовинами, робота з якими і є специфікою підприємства. Посилання позивача на неможливість працевлаштуватися не слід брати до уваги, оскільки вона є інвалідом 2 групи з 2005 року. Просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що на час встановлення позивачу втрати працездатності законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди, таке право виникло у звязку з вступом в дію Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Фонд не має акту розслідування профзахворювання, оскільки Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року не передбачалося обовязку підприємства складати такий акт. Відшкодування заробітку позивачу здійснювалося на підставі повідомлення про хронічне професійне захворювання.

Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 працювала у Комунальному підприємстві «Фармація» на посаді фармацевта аптек №104, №392 з 02.08.1978 року по 27.03.1989 року. (а.с.32 ).

Первинним оглядом ВТЕК від 12.08.1993 року позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності (а.с.4).

Повторним оглядом МСЕК від 07.07.2005 року встановлено 70% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності безстроково (а.с.7).

Відповідно повідомленню про хронічне професійне захворювання (отруєння) №200 від 16.03.1993 року, складеного Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини ОСОБА_4 встановлено діагноз бронхіальна астма середньої тяжкості з частими нападами, захворювання професійне (16.03.1993 р.) (а.с.3).

Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати позивачем ОСОБА_4 професійної працездатності , в зв'язку з професійними захворюваннями, яка виникла через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу у відповідача КП «Фармация» , їй спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача.

Статею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивачем не надано Акту розслідування факту профзахворювання, в якому має бути встановлено наявність або відсутність перевищення гранично допустимої концентрації шкідливих факторів, оскільки факт наявності професійного захворювання підтверджується повідомленням про хронічне професійне захворювання (отруєння) №200 від 16.03.1993 року, складеним Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини. Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затвердженими Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, не передбачалося обовязку підприємства складати такий акт.

Відповідно п.2 Правил доказом вини власника можуть бути: акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання; висновок службових осіб (органів), які здійснюють контроль і нагляд за охороною праці та дотриманням законодавства про працю, або профспілкового органу щодо причин ушкодження здоров'я; медичний висновок про професійне захворювання;вирок або рішення суду, постанова прокурора, висновок органів дізнання або попереднього слідства;рішення про притягнення винних осіб до адміністративної або дисциплінарної відповідальності;рішення органів соціального страхування про відшкодування власником витрат на допомогу працівникові в разі тимчасової непрацездатності у зв'язку з ушкодженням здоров'я; показання свідків та інші докази.

Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - КП «Фармация» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком ВТЕК встановлено 50% втрати професійної працездатності у 1993 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоровя внаслідок профзахворювання, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, тому до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року, ухвалених за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, в редакції, на час ухвалення оскаржуваного рішення суду).

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на 13 листопада 2017 року (час розгляду справи) становить 3200,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 16 000,00 грн., а максимальний - 640 000,00 грн.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

В судовому засіданні встановлено, що в зв'язку з втратою працездатності позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 50%, який при наступних переоглядах збільшено до 70%, а в 2005 році позивача визнано інвалідом другої групи безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування, однак її здоровя не покращується, що підтверджується висновком МСЕК.

Наказом Державного комунального підприємства «Фармация» м.Кривого Рогу №117а від 25.08.1993 року «Про відшкодування шкоди у заробітку у звязку з профзахворюванням ОСОБА_4Л.» позивачу призначено до виплати 17654 крб. з 12.08.1993 р. по 12.08.1994 р. (а.с.5).

Постановою ВВД ФССНВУ у м.Кривому Розі від 01.03.2006 року №145428бер06 ОСОБА_4 перераховано щомісячну грошову сумі з 1 березня , що компенсує відповідну частину втрати заробітку в розмірі 365,97 грн. з 01.03.2006 року безстроково (а.с.6).

Отже, позивачу проводилося відшкодування заробітку у звязку з профзахворюванням відповідачем та ВВД ФССНВУ у м.Кривому Розі, моральна шкода, спричинена профзахворюванням, позивачу не відшкодовувалася.

Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Виходячи з цього, суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України).

З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, який не створив працівнику безпечні умови праці, що призвело до ушкодження його здоров'я на виробництві та моральних страждань.

Відповідно до наданих доказів встановлено, що ОСОБА_6 заподіяна шкода здоровю, вона отримала професійне захворювання, втратила працездатність в розмірі 70 відсотків, їй встановлено інвалідність 2-ої групи. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, змушена приймати ліки та постійно перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманих професійних захворювань, порушено звичайний життєвий ритм позивача, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час позивач страждає від професійного захворювання, в наслідок чого не може пересуватися на великі відстані, відчуває запаморочення, слабкість, нудоту, ї непокоїть задишка та кашель, які посилюються при зміні погодних умов та у нічний час, через що вона змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач у зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання.

Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації.

Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення КП «Фармация» шкоди здоровю позивачу, вину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий звязок між винними діями підприємства-відповідача та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 70 відсотків, перенесення фізичних болів, проходження постійного лікування, а відповідно перенесення моральні переживання. Станом на день встановлення професійного захворювання позивач мала стаж роботи десять років.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачці моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування ОСОБА_4 моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 30000 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які вона щоденно зазнає та не перевищує граничного розміру, встановленого п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя повязаним з виконанням ним трудових обовязків.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008р., ст.ст. 10, 11, 27, 60,88, 213- 215 ЦПК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 23. 1167 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Фармація», третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Фармація» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоровя в наслідок виконання трудових обовязків у розмірі 30000 (тридцять тисяч ) гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Фармація» в дохід держави судові витрати в розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя: Р. Є. Скотар