24.05.2018 Провадження по справі № 2/380/90/18
Справа № 380/1473/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лісовенка П.І.

за участю секретаря Романовської Л.І.

представника адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, в якому просить: 1)призначити проведення судової експертизи вартості майна ферми «Бабині кози»; 2) поділити спільне майно ферми «Бабині кози»; 3) стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію, згідно ринкової вартості, встановленої експертизою; 4) визнати за нею право власності на автомобіль Ford Transit Tourneo, 2011 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1; 5) припинити за нею право власності на автомобіль VW Transporter, 2005 року випуску, зеленого кольору, державний номер НОМЕР_2. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.01.2001 року по 15.06.2015 року. За час перебування в шлюбі придбали рухоме та нерухоме майно. Відповідач відмовляється добровільно вирішити питання про поділ майна.

Згідно ухвали Тетіївського районного суду Київської області від 12.03.2018 року, судом прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, та обєднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна.

Відповідно до заявлених позовних вимог по зустрічному позові, ОСОБА_3 просить визнати дійсним договір про поділ спільного майна, за яким: 1) майно, яке зареєстроване в Україні на імя ОСОБА_3, а також зареєстрований на імя ОСОБА_2 трактор «Беларус-892», 2008року випуску, д.н. КА 29483, автомобіль Volkswagen Transport, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрований на імя ОСОБА_2 залишається ОСОБА_3 і переходить у його власність; 2) майно, яке зареєстроване у Латвійській республіці на імя ОСОБА_2 залишається ОСОБА_2 і переходить у її власність; 3) ОСОБА_3 додатково сплачує ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35000 євро та 72000гривень; 4) визнати право власності ОСОБА_3 на трактор «Беларус-892», 2008року випуску, д.н. КА 29483, автомобіль Volkswagen Transport, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2; 5) на момент предявлення позову всі пункти даного договору сторонами виконані в повному обсязі, жодних інших майнових претензій сторони одна одній не предявляють. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що після припинення спільного проживання із ОСОБА_2, ними було досягнуто згоди щодо поділу спільного майна та укладено договір. На виконання зазначеної угоди, ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти, що підтверджується розпискою, написаною ОСОБА_2 Нотаріально не оформили даної угоди, оскільки ОСОБА_2 уникала нотаріального посвідчення угоди.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. (а.с.189). Відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 суду не надала.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги за первісним позовом не визнають, посилаючись на обставини за зазначені у відзиві на позовну заяву та письмовому поясненні (а.с.104-125; 220-226). Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримують в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача (позивача), представника відповідача (позивача), дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами необґрунтовані та не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що із 09.01.2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15.06.2015 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.( а.с.8).

Від спільного проживання мають 4 неповнолітніх дітей: ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 Артема, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6 Євелину, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, які проживають з позивачкою. (а.с.4-7).

Із пояснень позивача в позовній заяві вбачається, що за час спільного проживання з відповідачем придбали рухоме та нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

В п.п.23,24 вищезазначеної Постанови розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Тобто, критеріями, що є підставою для надання майну статусу спільної сумісної власності подружжя є: наявність спільно нажитого майна, час набуття такого майна, кошти, за які воно було придбано (джерела набуття).

Однак, позивач не надала суду жодних документів, які б підтверджували, що є таке майно, як ферма «ОСОБА_7 кози», факт її придбання подружжям.

Із пояснень відповідача та його представника в судовому засіданні вбачається, що ферма «Бабині кози» є віртуальним поняттям, «Бабині кози» - це лише товарний знак, право власності на який належить іншій особі.

Питання щодо призначення судової експертизи вартості майна ферми «Бабині кози» розглядалося в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Тетіївського районного суду від 02.04.2018 року, в задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи відмовлено, з врахуванням того, що позивачем не доведено необхідності проведення експертизи, не надано відповідних документів, необхідних для проведення експертизи.

Позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності на автомобіль Ford Transit Tourneo, 2011 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1, базуються лише на її особистих поясненнях, не надавши при цьому суду жодних належних та допустимих доказів щодо періоду придбання автомобіля Ford Transit Tourneo, 2011 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1, що він є спільно нажитим майном.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Тобто, доказування, а отже і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, і суд, діючи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, не вправі на власний розсуд визначати статус даного майна, зокрема ферми «Бабині кози» ( чи це ферма, чи товарний знак), та з власної ініціативи збирати докази.

Щодо позовної вимоги позивача про припинення за нею право власності на автомобіль VW Transporter, 2005 року випуску, зеленого кольору, державний номер НОМЕР_2, то суд вважає наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач не надала суду доказів, що така дія, як припинити за нею право власності на автомобіль, призвела чи призводить до порушення її законних прав, що свідчить про відсутність підстав для захисту прав позивача, які не порушені.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1,ч.3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, враховуючи, що позивачем не надано належних доказів щодо надання вказаному майну статусу спільної сумісної власності подружжя, тому, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про поділ спільного майна відсутні.

Щодо позовних вимог по зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, то суд вважає наступне.

Із пояснень ОСОБА_3 в судовому засіданні вбачається, що після припинення спільного проживання з ОСОБА_2, 25.11.2014 року між ними досягнуто згоди щодо поділу майна та укладено усний договір, за умовами якого: 1) майно, яке зареєстроване в Україні на імя ОСОБА_3, а також зареєстрований на імя ОСОБА_2 трактор «Беларус-892», 2008року випуску, д.н. КА 29483, автомобіль Volkswagen Transport, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрований на імя ОСОБА_2 залишається ОСОБА_3 і переходить у його власність; 2) майно, яке зареєстроване у Латвійській республіці на імя ОСОБА_2 залишається ОСОБА_2 і переходить у її власність; 3) ОСОБА_3 додатково сплачує ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 35000 євро та 72000гривень. На виконання зазначеної угоди, він дав ОСОБА_2 грошові кошти, що підтверджується розпискою ОСОБА_2

Із розписки ОСОБА_2, адресованої ОСОБА_3 вбачається, що вона, ОСОБА_2 підтверджує, що взяла їхніх спільно нажитих грошей 72.000грн. і 35тис. євро, щоб утримувати малолітніх дітей в Латвії, і не буде претендувати на спільне майно після розлучення. (а.с.144).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою ст.206 цього Кодексу (тобто деякі правочини, що виконуються при їх вчиненні).

Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналізуючи наведені норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що подана ОСОБА_3 розписка не приймається судом, як доказ укладення договору про поділ спільного майна сторін, оскільки, даний документ підписаний лише однією особою, а не сторонами, що свідчить про не укладення договору між сторонами про поділ майна.

Відповідно до ст.210 ЦК України правочин, який підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не має інших підстав нікчемності правочину.

Однак, ОСОБА_3 не надав суду належних доказів того, що ним вчинялися дії направлені на нотаріальне посвідчення договору поділу нерухомого та рухомого майна, нотаріальне посвідчення якого є обовязковим, доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору.

Виходячи з обставин справи та положень чинного законодавства, вказаний договір про поділ спільного майна сторін, не є укладеним, а законні підстави для визнання даного договору дійсним, відповідно до ст.220 ЦК України, відсутні.

Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відсутні, тому, в задоволенні первісного та зустрічного позовів необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12,13, 77,78, 81, 264-268, 354 ЦПК України, ст.ст.57,60,68,70 Сімейного Кодексу України, ст.ст.207,208,209,372,210,220,640 ЦК України, постановою Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного рішення: 31.05.2018 року.

Суддя: П.І.Лісовенко