Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 520/16701/16-ц

провадження № 61-39318св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - Київська районна адміністрація Одеської міської ради,

представники відповідача: Баранов ДенисОлексійович, Клименко Інна Вікторівна,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8,

представник ОСОБА_10, ОСОБА_7 - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси у складі судді Бескровного Я. В. від 31 січня 2018 рокута постанову Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І. від 10 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7, про визнання незаконним та нечинним рішення органу місцевого самоврядування.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів Одеської міської ради

від 19 жовтня 1993 року № 1310 «Про оформлення права власності та прийняття в експлуатацію житлового будинку літ. «Л» по АДРЕСА_1 ОСОБА_6» прийнято до експлуатації вказане приміщення без згоди співвласника домоволодіння - ОСОБА_11, що в подальшому потягло порушення її прав в частині визначення часток будинку, як співвласника

1/2 частини домоволодіння. Посилаючись на норми статті 113 частини першої, статті 119 ЦК УРСР та Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» від 31 січня 1966 року, просила задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що на момент прийняття виконавчим комітетом спірного рішення адресатами акту були співвласники домоволодіння за вказаною адресою, а не позивач, оскільки вона стала співвласником домоволодіння лише у 1994 році. Отже, її права не порушувались.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2018 рокузалишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, зазначаючи те, що районний суд порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, оскільки вони є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Тобто зазначив, що права ОСОБА_1 не порушувались, вона не є правонаступником ОСОБА_11

У липні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вона просить скасувати оскаржувані судові рішення повністю і передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції при винесенні судових рішень порушили її права в частині визначення часток будинку, як співвласника 1/2 частини домоволодіння, оскільки вона як особа, до якої перейшло право власності на частку домоволодіння за договором дарування, є правонаступником ОСОБА_11 у всіх відносинах, які стосуються його прав як співвласника частки домоволодіння.

При ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що за своєю правовою природою у цьому випадку це сингулярне правонаступництво - перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого на підставі правочину.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що станом на 19 листопада 1993 року домоволодіння АДРЕСА_1 належало по 1/2 частині ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 червня 1982 року та ОСОБА_11 на підставі договору дарування, посвідченого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 02 березня 1993 року.

Оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів Одеської міської ради №1310 від 19 жовтня 1993 року «Про оформлення права власності та прийняття в експлуатацію житлового будинку літ.«Л» по АДРЕСА_1 ОСОБА_6», зокрема, було прийнято в експлуатацію частину домоволодіння літ. «Л-2Ж» по АДРЕСА_1 площею 138 кв. м. у тому числі п'ять жилих кімнат площею 95,1 кв. м., а також підвал 77,6 кв. м., реконструйованої ОСОБА_6 згідно з індивідуальним проектом, без встановленого погодження (а. с. 10).

ОСОБА_1 за договором дарування від 13 червня 1994 року отримала від ОСОБА_11 у власність 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами, що складався в цілому з житлового будинку, загальною площею 37,7 кв. м, вбиральні під літ.«К», сараю під літ.«Е», який розташований на земельній ділянці 671 кв. м.

(а.с. 9).

17 вересня 2002 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності, в якому зазначено, що він є власником 23/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Зазначене свідоцтво про право власності видане Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради, правонаступником якого є департамент міського господарства Одеської міської ради, замість свідоцтва про право на спадщину за заповітом

від 02 червня 1982 року на підставі технічного паспорту від 02 серпня

2002 року та розпорядження Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 17 вересня 2002 року № 1986.

Розпорядженням Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 05 серпня 2002 року № 1260 «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1, ОСОБА_6» затверджено акт прийняття в експлуатацію вищезазначених збудованих (реконструйованих) ОСОБА_6 приміщень за вищезазначеною адресою (а. с. 13).

23 серпня 2002 року комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» виконано розрахунок ідеальних часток у домоволодінні АДРЕСА_1, відповідно до якого у фактичному користуванні ОСОБА_6 перебуває 23/25 домоволодіння, а у фактичному користуванні ОСОБА_1 -

2/25 домоволодіння.

Даний розрахунок затверджено розпорядженням Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 30 серпня 2002 року №1437 «Про затвердження розрахунку ідеальних часток у домоволодінні АДРЕСА_1, ОСОБА_6».

Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради прийнято розпорядження від 17 вересня 2002 року

№ 1986 про видачу свідоцтва про право власності на 23/25 домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 113 ЦК УРСР, тут і надалі, який був чинний на час спірних правовідносин, володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Згідно зі статтею 119 ЦК УРСР коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні.

Суди виходили з того, що на момент прийняття виконавчим комітетом спірного рішення адресатами акту були співвласники домоволодіння за вказаною адресою, а не ОСОБА_1, оскільки вона стала співвласником домоволодіння у 1994 році на підставі договору дарування від одного із співвласників.

Також суди зазначили, що ОСОБА_1 не є правонаступником

ОСОБА_11 і суду не надано доказів існування спору між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 до укладення дарування 1/2 частини домоволодіння

ОСОБА_1

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з частиною першою статті 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив.

Правонаступництво - перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого. Воно може бути універсальним або частковим.

За часткового правонаступництваабо сингулярного (одиничного) від одного до іншого суб'єкта переходять лише окремі права і обов'язки, зокрема при зміні суб'єктного складу правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Таким чином, при переході прав та обов'язків відносно майна (частини житлового будинку на підставі договору дарування) від одного суб'єкта права іншому суб'єкту права є сингулярним правонаступництвом.

Судами не досліджено факти, які мають істотне значення для вирішення справи відповідно до статті 264 ЦПК України, а саме відповідно до акту про встановлення фактичного користування будівлями від 03 серпня 1994 року ОСОБА_11, який є дарувателем за договором дарування від 13 червня 1994 року, своїм підписом засвідчив, що житловий будинок літ. Л, кухня

літ. Б - це самочинно збудовані будівлі, яких на момент передачі

ОСОБА_12 житлової кімнати, коридору та сараю ОСОБА_6 не було.

Таким чином, з урахуванням положень статті 113 ЦК УРСР та статті 152 ЖК УРСР суди не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не встановили, що ОСОБА_1 має право на захист свого права у разі порушення, так як є правонаступником ОСОБА_11, до якої перейшли обов'язки та дії, які були вчинені правонаступником.

Відмовивши у позові лише з тих підстав, шо ОСОБА_1 не є правонаступником попереднього співвласника житлового будинку і оскарженим рішенням виконавчого комітету її права не порушені, тобто, що ОСОБА_1 не є належним позивачем, що є невірним, суди спір по суті не вирішили.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати оцінку доказам, порушення норм процесуального права допущені обома судами, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2018 рокута постанову Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2018 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта