Справа № 473/2835/18
РІШЕННЯ

іменем України

"01" листопада 2018 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Вуїва О.В.,

при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 березня 2016 року вона набула у власність житловий будинок №50 по вул. 1-го Травня в м. Вознесенську Миколаївської області.

В будинку з 18 березня 2005 року зареєстровані відповідачі (які не є членами сім'ї позивачки), останні з 23 жовтня 2017 року за місцем реєстрації без поважних причин не проживають та не знялися з реєстрації з попереднього місця проживання, чим створюють власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю.

В звязку з цим ОСОБА_4 просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним їй житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 10 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору залучено орган опіки та піклування Вознесенської міської ради.

17 вересня 2018 року відповідачка ОСОБА_2 надала суду відзив (заперечення) на позовну заяву в якому вимоги ОСОБА_4 не визнала, вказуючи на те, що вона вселилася до житлового будинку №50 по вул. 1-го Травня в м. Вознесенську в якості члена сім'ї колишнього власника житла та зі згоди останньої, тобто на законних підставах набула право користування житловим приміщенням. Попередній власник житла протягом всього часу проживання в будинку не мала до неї жодних претензій. Після набуття позивачкою права власності на будинок син позивачки (колишній чоловік відповідачки) почав перешкоджати ОСОБА_2 проживати в будинку. Це призвело до того, що в кінці 2017 року відповідачка самостійно, проте фактично під примусом, звільнила житлове приміщення, яке займала, тобто змінила місце проживання не з власної волі. Враховуючи вказані обставини ОСОБА_2 не вбачала підстав для визнання її такою, що втратила право житловим будинком №50 по вул. 1-го Травня в м. Вознесенську.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки ОСОБА_4, її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідачки ОСОБА_2, її представник ОСОБА_3 позовні вимоги визнав, вказуючи на те, що не заперечує проти задоволення вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком №50 по вул. 1-го Травня в м. Вознесенську, оскільки остання, враховуючи відносини, що склалися між сторонами, не бажає продовжувати користуватися належним позивачці житловим приміщенням.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі. В заяві також вказувала на те, що на час розгляду справи нею самостійно подано документи про зняття з реєстраційного обліку за адресою: м. Вознесенськ, вул. 1-го Травня, 50. Вказані дії вона намагалася вчинити раніше, проте звязку з перешкодами, які створювалися позивачкою, не змогла цього зробити. Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_5 не вбачала підстав для задоволення позову щодо неї.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для її вирішення.

Заслухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 березня 2016 року, №471 ОСОБА_4 набула у власність житловий будинок №50 по вул. 1-го Травня в м. Вознесенську Миколаївської області.

Водночас в будинку з 18 березня 2005 року в якості членів сімї колишнього власника житла зареєстровані відповідачі (які не є членами сім'ї позивачки в розумінні ст. 64 ЖК України). Останні з 23 жовтня 2017 року в будинку без поважних причин не проживають. ОСОБА_2 не знялася з реєстрації з попереднього місця проживання, чим створює власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю. ОСОБА_5 на час розгляду справи (19 вересня 2018 року) самостійно знялася з реєстраційного обліку з попереднього місця проживання.

Докази наявності поважних причин не проживання відповідачів в житловому приміщенні в матеріалах справи відсутні.

Проте згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки відповідачі не є членами сім'ї позивачки, як власника житла, а тому відносини між сторонами повинні регулюватися не ст. 405 ЦК України, а главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу України (користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду).

Проте вказана глава не містить підстав втрати права користування житлом у приватному секторі.

Положення Житлового кодексу України дають підстави вважати, що норми глави 2 розділу III цього Кодексу (користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду) можуть застосовуватися до житлових правовідносин в приватному житловому фонді тільки в тих випадках, коли в гл. 6 ЖК є посилання на ці випадки або коли подібні житлові правовідносини не врегульовано нормами гл. 6 і застосування до цих норм гл. 2 не суперечить їх змісту.

З положень глави 6 ЖК України, зокрема ст.. 163 ЖК України, вбачається можливість застосування до цих правовідносин деяких положень глави 2 ЖК України, зокрема ст.ст. 71, 72 ЖК України, оскільки це не буде суперечити закону.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим).

В той же час згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно роз'яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

При цьому усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11).

За встановлених обставин суд вважає, що позов в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування належним позивачці житловим приміщенням внаслідок не проживання цієї особи в житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Що стосується аналогічних вимог до ОСОБА_5, то суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки остання самостійно відмовилася від житлових прав на це приміщення та під час розгляду справи самостійно знялася з реєстраційного обліку з попереднього місця проживання. Таким чином на час вирішення спору відповідачка ОСОБА_5 не порушує жодних прав позивачки, фактично предмет спору в цій частині відсутній.

Оскільки сторона позивача не вимагає відшкодування понесених нею судових витрат, а тому суд не вбачає підстав для втручання в ці правовідносини.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим будинком №50 по вул. 1-го Травня в м. Вознесенську Миколаївської області.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 листопада 2018 року.

Суддя: О.В. Вуїв