У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. ,

при секретарі Бондаренко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 заяву ОСОБА_1, про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2017 року, у справі за заявою ОСОБА_2, про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини

В С Т А Н О В И В :

17.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою, обґрунтовуючи тим, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 28.09.2017 року було видано судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків мінімального прожитковою мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 06.09.2017 року до досягнення дитиною повноліття. 26.06.2018 року копія судового наказу була отримана його представником за письмовим зверненням від 22.06.2018 року до Білоцерківського міськрайонного суду про що в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення було проставлено відмітку. Про стягнення з нього аліментів він дізнався від командира частини в якій проходить службу. Даний факт є порушенням його прав на належний судовий захист передбачений Конституцією України та порушенням ч. 1 ст. 169 ЦПК України. Також, спір між ним та стягувачем не міг бути розглянутим в наказному провадженні, за умови повідомлення стягувачем всіх відомих йому фактів та надання доказів, в наданні яких він не зацікавлений. Ч. 1 ст. 167 ЦПК України зазначає, що видача судового наказу проводиться без судового засідання і виклику стягувана та боржника для заслуховування їх пояснень. З системного тлумачення цих норм можна дійти висновку, що для наказного провадження характерна документарність. Суддя досліджує виключно письмові докази, які підтверджують вимоги заявника. Звідси випливає ще одна особливість доказування у наказному провадженні тут абсолютно виключаються інші засоби доказування, єдиним допустимим засобом доказування для наказного провадження є письмові докази. Процес доказування для стягувана починається з моменту подання і закінчується з прийняттям судом заяви про видачу судового наказу; для боржника ж процес доказування почнеться тільки з моменту отримання копії судового наказу (а до цього йому взагалі не відомо про наявність в суді провадження стосовно нього. Таким чином, в межах наказного провадження він позбавлений можливості доведення обставин викладених вище, шляхом заміни сторони у справі, поданням клопотання про витребування доказів та їх забезпечення, дослідження таких доказів та надання їм відповідної оцінки в порядку передбаченому ст.ст. 76-81, 83, 95 ЦПК України, а також доведення правильності визначення та нарахування. Вказані ним обставини є нововиявленими, зважаючи на відсутність їх в матеріалах справи № 357/10335/17, яка проходила виключно в письмовому провадженні, а саме: з жовтня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини та 17.07.2017 року шлюб між ними було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області справа № 357/1607/17. Також, він щомісячно з жовтня 2016 року перераховував грошові кошти через доступні відділення ПАТ КБ «Приватбанку», вважаючи їх коштами (аліментами) на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_2 з дитиною проживає у його службовому житлі та користується його пільгою на сплату комунальних послуг - 75 %. 26.04.2016 року йому було видано ордер на житлове приміщення № 001526 серія БЦЖ з сім'єю з 2 чоловік, включаючи сина - ОСОБА_3, на право заняття житлового приміщення площею 22.16 кв.м., яке складається з 1 кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1, ордер виданий на підставі рішення виконкому від 26.04.2016 року № 186, з відміткою службове житло. Він, ОСОБА_1, здебільшого знаходився в зоні проведення Антитерористичної операції, а після отриманої травми знаходився в лікувальних закладах. 01.04.2017 року отримав травму, його працездатність стала меншою та значно впливає на його самопочуття. Відповідно до ОСОБА_4 від 11 червня 2018 року складеного представниками ОСББ «Шевченківський-103» він не проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3 з вересня 2016 року, востаннє його бачили 20-22 вересня 2016 року. А отже, знати про звернення ОСОБА_2 до суду за видачею судового наказу він не міг, наказу не отримував та й не міг його отримати в зв'язку з тим, що не проживає за місцем реєстрації (винаймає помешкання з дружиною). 25.01.2018 року між ним та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб та здійснено актовий запис №71 Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. ОСОБА_5 є вагітною, а тому не працює і не може себе тимчасово забезпечувати. На його утриманні перебувають пенсіонери батьки та вагітна дружина, вимушений винаймати житло для проживання з новою родиною, ОСОБА_2 скористалась ситуацією і шляхом введення суду в оману отримала судовий наказ, яка також не повідомила суд про наявну у нього травму і всі ті, обставини, які могли б зробити розмір аліментів меншим, а точніше відповідним і об'єктивним. Вона приховала основний факт - добровільної сплати аліментів дитині. Все вище викладене, свідчить про існування між сторонами спору про право, встановлення та доведення в установленому законом порядку, якого можливо лише під час розгляду таких вимог за правилами позовного провадження. Вважає, що всі обставини повідомлені ним суду є для нього нововиявленими, а тому судовий наказ від 28.09.2017 року по справі № 357/10335/17 підлягає скасуванню. У звязку з цим просив суд переглянути судовий наказ Білоцерківського міськрайонного суду від 28 вересня 2017 року справа № 357/10335/17 в порядку встановленому главою 3 розділу V ЦПК України, та скасувати.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримав, просив її задовольнити.

Представник заявника, за договором, ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала подану заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, просила її задовольнити, надала до суду відповідь на заяву стягувача, в якій зазначила, що боржник не був повідомлений про подання заяви, невірно було вказану адресу його проживання, хоча вона її знала. Заяву про видачу судового наказу підписувала саме вона, в якій зазначила, що він не допомагає сину, не надає кошти на утримання, а саме ОСОБА_2 приховала основний факт факт добровільної сплати аліментів дитині. З жовтня 2016 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 припининили шлюбні відносини. 17.07.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області справа № 357/1607/17.За даний період він щомісячно з жовтня 2016 року перераховував грошові кошти через доступні відділення ПАТ КБ «Приватбанк», вважаючи їх коштами на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Стягувач ОСОБА_2 з дитиною проживає в службовому житлі, яке було надано ОСОБА_1 та користується його пільгою на сплату комунальних послуг 75 %. Так, 26.04.2016 року йому було видано ордер, з відміткою службове житло, на житлове приміщення № 001526 серія БЦЖ на право заняття житлового приміщення площею 22.16 кв. м., яке складається з 1 кімнати у ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2, з сім'єю з 2 чоловік, на нього і сина ОСОБА_3, стягувача в ордері не зазначено. Даний факт також не був повідомлений суду. Проживання в службовому житлі значною мірою зменшує витрати ОСОБА_2 на утримання сина. Зважаючи на наявну заборгованість зі сплати комунальних послуг за даним житловим приміщенням, яку на сьогоднішній день сплачує він, свідчить про повну відсутність затрат з боку ОСОБА_2 Також, стягувач зазначає про те, що у неї є сумніви по укладенню ним договору оренди житлового приміщення, але договір оренди житлового приміщення між фізичними особами відповідно до ст. 793 ЦК України може бути укладений в простій письмовій формі. А це означає, що завіряти його у нотаріуса або реєструвати, не потрібно. Також, ОСОБА_2 під час участі в судовому засіданні щодо розгляду справи №357/6774/18 не одноразово зазначала, що батько бачився з дитиною, дарував подарунки та допомагав дитині, оскільки вона особисто відпускала сина для зустрічей з батьком, а отже достеменно знала, де перебував батько і дитина. Слід також зазначити, що ОСОБА_1 знаходився в зоні проведення Антитерористичної операції, після отриманої травми знаходився в лікувальних закладах. 01.04.2017 року отримав травму, його працездатність стала меншою та значно впливає на його самопочуття. Станом на 28.09.2017 року на момент винесення судового наказу ОСОБА_7 мав травму, а заявник не могла не знати про неї. Отже, це ще один факт, який був прихований. ОСОБА_2, як людина, яка дуже близько спілкується з його батьками не могла не знати, що ФОП ОСОБА_7 вже досить давно не приносить прибутків і що він весь час допомагає своїм батькам. Посилання стягувача на те, що батьки отримують пенсію і їм її вистачає, виглядає абсурдним. Матір заявниці є інвалідом 1-ї групи, при цьому ОСОБА_2 не працює, про що зазначила в суді, як вона утримує матір інваліда, не зрозуміло. 25.01.2018 року між ним та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, та ОСОБА_5 станом на дату подання заяви про перегляд була вагітною, а тому не працювала, однак, на сьогодні ОСОБА_5 знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною. 26.06.2018 року, копія судового наказу була отримана його представником за письмовим зверненням від 22.06.2018 року до Білоцерківського міськрайонного суду, про що в поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення було проставлено відмітку. ОСОБА_2 особисто писала заяву про примусове стягнення аліментів за судовим наказом і повинна була повідомити ДВС про його місце служби, але вона цього теж не зробила. Листи виклики державним виконавцем направлялись на її адресу, про які вона не повідомляла його. Також, звертає увагу на те, що рішенням від 20.09.2018 року у справі № 357/6774/18 було зменшено розмір аліментів, які стягуються ОСОБА_8 з дня набрання даним рішенням законної сили, а саме, з 25.10.2018 року. Хоча за умови повідомлення суду фактів, які стали підставами для зменшення розміру аліментів, вони б з самого початку складали меншу суму та не порушували ні його прав, ні прав його утриманців. Також, даним рішенням суду від 20.09.2018 року про зменшення розміру аліментів, судовий наказ № 357/10335/17 від 28.09.2017 року не скасовано, а лише змінено суму аліментів. Тому, в повному обсязі підтримує вимоги по скасуванню судового наказу від 28.09.2017 року та вважає, що всі обставини повідомлені ним суду є нововиявленими, а тому судовий наказ від 28.09.2017 року підлягає скасуванню.

Стягувач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вказаної заяви, просила відмовити у повному обсязі, надала до суду заяву, в якій зазначила, що 28.09.2017року Білоцерківським міськрайонним судом видано наказ на сплату аліментів на утримання сина ОСОБА_9 в розмірі 1/4частина від всіх доходів ОСОБА_1. Виконавчий лист було направлено до виконавчої служби м. Біла Церква, стягненням аліментів відповідно займалась дана служба. Законом не передбачено, що вона повинна повідомляти колишнього чоловіка про призначення аліментів, передавати йому рішення суду та постанову виконавчої служби, тим більше, що такі документи на адресу де вона проживає не надходили. Тим паче законом передбачено, що батьки повинні утримувати дітей до повноліття, а якщо навчаються то до закінчення навчання, але не більше як до 23 років. До офіційного розлучення, тобто до 17.07.2017 року, ОСОБА_1 надавав допомогу на виховання сина, а після офіційного розлучення він усунувся від виконання батьківських обовязків, перестав надавати фінансову допомогу, в звязку з чим вона звернулась до суду про стягнення з нього аліментів. Звинувачення в її сторону, що вона щось приховала від суду при подачі заяви пре стягнення аліментів, не відповідають дійсності, адже вона також не була присутня в суді щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Щодо посилань ОСОБА_7, що він приймав та приймає участь в АТО, вона зазначає, що відповідно до обраної ним професії військового, він як і всі інші захищає нашу країну, він давав присягу на вірність народові України і зобов'язаний виконувати свій прямий обов'язок - захищати ОСОБА_10. В той же час від сплати аліментів на утримання сина він, навіть захисник ОСОБА_10, не звільняється. На сьогоднішній день вона знає, що він одружений і від другого шлюбу ОСОБА_1 має ще одну дитину, тому відповідно до чинного законодавства, розуміє, що аліменти можуть бути зменшені, хоча витрати на їхню спільну дитину в неї особисто не зменшились, а навпаки дитина росте, ціни на харчування та одяг з кожним днем збільшуються, а тому вона потребує більше коштів на утримання сина ОСОБА_9. Посилання ОСОБА_7 на те, що він допомагає чи частково утримує своїх батьків не відповідає дійсності, адже його батьки є пенсіонерами та отримують пенсію. Крім того, його мама ОСОБА_11, має свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії В02 № 403255, відповідно займається підприємницькою діяльністю та має інші додаткові доходи, а тому посилання ОСОБА_11 на батьків пенсіонерів, яким він ніби то надає допомогу, просить суд не брати до уваги. Також просила суд не брати до уваги наданий до суду договір оренди квартири укладений 22.09.2016 року між ОСОБА_7 та громадянином ОСОБА_4, так як з даного договору не зрозуміло чи він дійсно був укладений між орендодавцем та орендарем, так як договір нотаріально не посвідчений, нічим не підтверджено сплату податків орендодавцем за передачу квартири в оренду та отримання прибутку. В той же час її мама ОСОБА_12 є інвалідом першої групи, довічно, потребує постійної сторонньої допомоги, тобто якраз вона надає своїй мамі допомогу. Щодо наданих квитанцій Приватбанку про пересилання їй коштів на утримання сина, вона звертає увагу, що квитанції взагалі датовані 2016 та 2017 роком до їх офіційного розлучення і лише квитанція 14.08.2017pоку на суму 600,00 грн., квитанція 20.08.2017 року на суму 300,00 грн., квитанція 21.09.2017 року на суму 1000,00 грн., квитанція 24.10.2017 року на суму 1000,00 грн., тобто всього на 2900,00 грн., перераховані після розлучення. Враховуючи вищевикладене, просила суд відмовити у задоволенні заяви.

Представник стягувача, адвокат ОСОБА_13, в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви та пояснив, що ОСОБА_2 нічого не порушувала та діяла в рамках закону, оскільки була домовленість між ними про надання допомоги, приблизно в розмірі 2500,00 грн. (1/4) на місяць, враховуючи заробітну плату близько 10 000,00 грн. А коли заявник почав платити 300,00 грн. та 600,00 грн. після розлучення, тому ОСОБА_2 звернулася до суду згідно законодавства. Те, що він допомагає батькам та другій дитині, це його обовязок, як і обовязок сплачувати аліменти на утримання дитини, навіть учасникам АТО, адже дитину необхідно забезпечувати всім необхідним. З приводу спотворення обставин зазначив, що з моменту, коли ОСОБА_7 став проживати окремо, ОСОБА_2 формально не могла знати про те, де і з ким він проживає. Підстав для перегляду судового наказу немає.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши заяву та матеріали справи №357/10335/17, 2н/357/1344/17, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 28 вересня 2017 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.09.2017 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.13).

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не повязана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч.8 ст.170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Згідно з частинами 1,2 статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, зокрема, є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3 та п.4 постанови №4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Тому, необхідними умовами для встановлення нововиявлених обставин, визначених п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у відповідності до положення ч.1 ст.167 та п.8 ч.1 ст.168 ЦПК України розгляд заяви про видачу судового наказу проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. Під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

При вирішенні обґрунтованості доводів заявника про наявність істотних для справи обставин, які не були встановлені судом при видачі судового наказу, судом встановлені наступні фактичні обставини.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували з 19.07.2008 року в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2017 року, що стверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення (а.с. 3, 5, 29).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 4), який зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, разом з матірю та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою про місце проживання та склад сімї № 2827 від 04.09.2017 року (а.с.6).

Також судом встановлено, що ОСОБА_1, з 17.10.2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та про народження дитини (а.с.28, 72).

Також, встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується копією паспорта ( а.с. 25), однак проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, є військовослужбовцем, учасником бойових дій (АТО), що підтверджується матеріалами справи (а.с. 26- 27, 34-35). Також з копії акту від 11 червня 2018 року, складеного представниками ОСББ «Шевченківський-103», вбачається, що ОСОБА_7 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 з вересня 2016 року (а.с. 33).

Заявник ОСОБА_1 в підтвердження нововиявлених обставин заяви надав до суду копії квитанцій (а.с.44-50), згідно яких він щомісячно з жовтня 2016 року перераховував грошові кошти через доступні відділення ПАТ КБ «Приватбанку», вважаючи їх коштами (аліментами) на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, копію ордеру 26.04.2016 року на житлове приміщення № 001526 серія БЦЖ (а.с.30), згідно якого йому надано право на заняття з сім'єю з 2 чоловік (ОСОБА_3 син, та він ОСОБА_1) житлового приміщення площею 22.16 кв.м., яке складається з 1 кімнати у ізольованій квартирі за адресою ШевченкаАДРЕСА_3, ордер виданий на підставі рішення виконкому від 26.04.2016 року № 186, з відміткою службове житло та зазначив, що ОСОБА_2 з сином проживає у його службовому житлі та користується його пільгою на сплату комунальних послуг - 75 %. Також надано копію витягу з Наказу № 36 від 05.02.2017 року, копію витягу з Наказу № 222 від 14.08.2017 року, копію витягу з Наказу № 105 від 15.04.2017 року, копію витягу з Наказу № 229 від 22.08.201 7 року, копію витягу з Наказу № 238 від 04.09.2017 року, копію витягу з Наказу № 247 від 15.09.2017 року (а.с. 27 зворотний бік аркуша, 36-40), згідно яких вбачається, що ОСОБА_1 знаходився в зоні проведення Антитерористичної операції, 01.04.2017 року отримав травму, його працездатність стала меншою та значно впливає на його самопочуття, оскільки після отриманої травми знаходився в лікувальних закладах, що підтверджується наступними документами: виписний епікриз № 1656 від 12.04.2017 року, довідка військово-лікарської комісії від 12.04.2017 року № 121, медична характеристика 13.06.2018 року (а.с. 41-42).

Саме вказані обставини заявник вважає істотними та такими, що не були відомими суду Білоцерківського міськрайонного суду Київської області під час видачі судового наказу.

У відповідності до ч.3 ст.181 СК України аліменти присуджуються судом у частці від доходу одного з батьків або у твердій грошовій сумі за вимогою того з батьків, разом з яким безпосередньо проживає дитина.

Та згідно з ч.1 ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

З довідки про місце проживання та склад сімї № 2827 від 04.09.2017 року встановлено, що малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживають разом з ОСОБА_2 (а.с.6). Саме тому вибір способу стягнення аліментів належить ОСОБА_2, яка скористалась своїми правами, визначеним СК України, та звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) ОСОБА_1.

Також, те що ОСОБА_1 не міг заперечувати проти заяви про видачу судового наказу з посиланням на ці обставини, що обумовлене порядком розгляду заяв про видачу судового наказу, жодним чином не робить для нього ці обставини нововиявленими у розумінні пункту 1 частини 2 статті 423 Цивільного процесуального кодексу України.

За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, на підставі встановлених у судовому засіданні обставин справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відмови у видачі судового наказу, передбачених ст.165 ЦПК України, як на час видачі судового наказу Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 28.09.2017 року так і на час перегляду судового наказу за нововиявленими обставинами.

Наведені ОСОБА_1 доводи, які він вважає такими, що мають істотне значення для перегляду судового наказу, є підставами для зміни розміру аліментів.

Встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.09.2018 року, яке надрало законної сили 25.10.2018 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про зменшення розміру аліментів, задоволено в повному обсязі та зменшено розмір аліментів, що стягуються за судовим наказом №357/10335/17 від 28.09.2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 1/4 частини до 1/6 частини всіх видів доходу ОСОБА_1, але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, з дня набрання даним рішенням законної сили.

Отже, з дати надрання чинності вказаного рішення суду судовий наказ від 28 вересня 2017 року, втратив чинність.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

З наданих заявником квитанцій вбачається, що ним сплачувались кошти на користь ОСОБА_2, однак в даних платежах не вказано їх призначення, а враховуючи його посилання на те, що дані кошти сплачені в рахунок аліментів, то їх розмір є меншим ніж визначений законодавством.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо).

Таким чином, заявник, як до присудження аліментів так і після їх присудження, зобовязаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, в тому числі щодо оплати за навчання, на розвиток здібностей та лікування дитини.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1, про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, не підлягає до задоволення, оскільки відсутня сукупність підстав згідно ст. 423 ЦПК України.

Керуючись ч.1 ст.180, ч.3 ст.181, 182 СК України, ч.1 та ч.6 ст.81, п.4 ч.1 ст.161, ч.1 ст.167 та п.8 ч.1 ст.168, ч.8 ст.170 ч.1 та п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (28.05.1983 рік народження, ІПН: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_9), про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2017 року, у справі за заявою ОСОБА_2 (02.06.1986 рік народження, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_9), про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Повний текст ухвали складено 28.11.2018 року

СуддяОСОБА_15