КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/2836/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/13265/18

15 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- БорисовоїО.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року, постановлену під головуванням судді Катющенко В.П., у цивільній справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення фактів, що мають юридичне значення,-

в с т а н о в и в:

04 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заінтересована особа: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні, в якій просила встановити факт, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, України, вона вимушена була покинути житло в м. Луганську та винаймати житло в місті Києві, а також у зв'язку з цим нести витрати на найм житла (будинку), що становлять суму 1 785 000,00 грн.; встановити факт, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Луганської області, України, їй нанесено моральну шкоду в сумі еквівалентній 35 000 Євро, тобто у розмірі 1 148 000,00 грн.

Заява мотивована тим, що вона мешкала у місті Луганськ все своє життя до травня 2014 року включно, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті. Унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, наслідком якої стала окупація території Луганської області України вона втратила можливість проживати в рідному місті та була вимушена залишити всі матеріальні цінності за місцем свого проживання, в будинку АДРЕСА_1, та з травня 2014 року була вимушена переїхати до м. Київ і винаймати житло, за яке за період з травня 2014 року по серпень 2018 року нею сплачено 1 785 000,00 грн.

Вважала, що через окупацію частини Луганської області Російською Федерацією, вона фактично позбавлена не лише рідного дому, матеріального забезпечення, а й звичайного середовища існування, вільного спілкування з рідними, друзями, що є порушенням її прав і обов'язків, які передбачені, Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та їй завдано майнової та моральної шкоди.

Посилалася на те що, враховуючи характер та обсяг завданих їй моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває роками через неможливість користуватися належним їй житлом, працювати на своїй роботі, спілкуватись з близькими, вважала достатнім розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 1 148 000,00 грн., яка на день пред'явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ еквівалентна 35 000 Євро.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що законодавством України не встановлено обмежень щодо підтвердження юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Вказувала на те, що встановлення юридичних фактів, що сталися внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини Луганської та Донецької областей, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку з нанесенням майнової і моральної шкоди внаслідок збройної агресії та окупації Російською Федерацією міста Луганськ.

Також зазначала, що необхідність встановлення факту нанесення майнової шкоди в сумі 1 785 000,00 та моральної шкоди в сумі 35 000 Євро внаслідок збройної агресії та окупації Російською Федерацією міста Луганськ мотивується тим, що саме через окупацію частини Луганської області Російською Федерацією порушено низку прав заявника, закріплених Конституцією України, IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, в зв'язку з чим встановлюється факт, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, заявниця вимушена була покинути житло в м. Луганськ та винаймати житло в місті Києві, а також у зв'язку з цим нести витрати на найм житла, що становлять 1 785 000,00 грн. Та встановлення факту, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, заявниці нанесено моральну шкоду в сумі 35 000 Євро, через що заявник має намір надати рішення в Міжнародний кримінальний суд в Гаазі для притягнення держави Російської Федерації до відповідальності.

Указом Президента України від 29 грудня 2018 року №452/2017 про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, шляхом ліквідації Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області.

Відповідно до статті 147 Закону України &quck;Про судоустрій і статус суддів&q?а ; суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ії;Голос України&q?у ; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року опубліковано в газеті &q?в&;Голос України&qun ; № 185 повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на будь-який правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Судом встановлено, що 04 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заінтересована особа: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні, в якій просила встановити факт, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, України, ОСОБА_2, вимушена була покинути житло в м. Луганську та винаймати житло в місті Києві, а також у зв'язку з цим нести витрати на найм житла (будинку), що становлять 1 785 000,00 грн.; встановити факт, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Луганської області, України, їй нанесено моральну шкоду в сумі еквівалентній 35 000 Євро, тобто у розмірі 1 148 000,00 грн.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що кожний громадянин має право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів у зв'язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, в порядку цивільного судочинства у позовному провадження, у зв'язку з чим встановлення факту нанесення шкоди внаслідок збройної агресії та окупації м. Луганськ та відшкодування завданої шкоди має встановлюватися у порядку саме позовного провадження.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогах процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що заявниця просила встановити юридичний факт, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області вона була вимушена покинути житло в м. Луганську та винаймати житло в місті Києві, у зв'язку з чим нести витрати на найм житла та встановити факт, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області заявниці нанесено моральну шкоду.

Тобто, заявниця просила встановити юридичні факти, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області їй спричинено матеріальну шкоду у розмірі 1 785 000,00 грн. (нести витрати на найм житла) та моральну шкоду у розмірі 1 148 000,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Оскільки заявниця просила встановити факт спричинення їй шкоди з визначенням конкретного розміру, що свідчить про наявність спору про право, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду є безпідставними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі окремого провадження.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повий текст постанови складено 16 листопада 2018 року.

Головуючий: Судді: