Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 462/2618/16-ц

провадження № 61-18193св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Бусін», голова правління приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Бусін» Овчинников Денис Олексійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Бусін» (далі - ПрАТ «СК «Бусін»), голови правління ПрАТ «СК «Бусін» Овчинникова Д. О. про стягнення страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що 30 серпня 2014 року в авіакатастрофі повітряного судна АН-12 публічного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Україна -Аероальянс» в районі аеропорту Алжиру загинув її син ОСОБА_3, який був застрахований в ПАТ «СК «Бусін» як член екіпажу повітряного судна, сума страхового відшкодування складала 100 000,00 грн. У виплаті страхового відшкодування позивачу було відмовлено.

Позивач просила визнати неправомірними дії відповідача ПрАТ «СК «Бусін», голови правління ПрАТ «СК «Бусін» Овчинникова Д.О. та стягнути на свою користь з відповідача страхове відшкодування в сумі 50 000,00 грн та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 27 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Бусін» на користь ОСОБА_3 в рахунок страхового відшкодування 50 000,00 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Бусін» судовий збір на користь держави в розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки відсутність в неї свідоцтва про спадщину не виключає її з переліку спадкоємців та не позбавляє її права на страхове відшкодування. Вимога позивача про визнання дій відповідачів неправомірними не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту як визнання дій неправомірними в цивільному судочинстві відсутній. Суд дійшов висновку, що позивачу надавалась правова допомога поза межами судового засідання та втрачено 25 годин, а тому слід стягнути 3 000,00 грн правової допомоги.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року рішення Залізничного районного суду міста Львова від 27 вересня 2016 року в частині стягнення з ПрАТ «СК «Бусін» у користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимоги ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу, залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині. В іншій частині судове рішення не оскаржується та судом касаційної інстанції не переглядається.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач надала документи на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу, надану фахівцем у галузі права.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України у редакції 2004 року судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов'язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов'язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», чинного на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України 2004 року). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Суд встановив, що на підтвердження факту надання позивачу в цій справі правової допомоги фахівцем в галузі права, стороною позивача було надано суду першої інстанції договір про надання правової допомоги від 05 травня 2016 року (а. с. 49), укладений між Львівською міською молодіжною громадською організацією «Бандерівець» в особі її керівника ОСОБА_7 (виконавець) та ОСОБА_4 (замовник), копію диплому магістра за спеціальністю «правознавство», виданого 27 червня 2013 року Львівською комерційною академією на ім'я ОСОБА_7 (а. с. 56), розрахунок витрат на правову допомогу щодо затраченого часу, підписаний керівником названої громадської організації (а. с. 50), та розписку, засвідчену теж підписом керівника цієї громадської організації, про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 3 000,00 грн за надання правової допомоги в цій справі (а. с. 51).

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ці документи не можна визнати належними доказами на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, оскільки договір про правову допомогу укладений з громадською організацією і доказу про те, що ця громадська організація має право надавати оплатні послуги з правової допомоги, немає. Крім того, розписка не є належним фінансовим документом в підтвердження отримання фахівцем в галузі права винагороди за надання правової допомоги.

Зазначені висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду про застосування норм права, викладеними у постанові від 27 червня 2018 року (справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18).

Наведеним вище спростовуються доводи касаційної скарги щодо надання документального підтвердження подання позивачем витрат на правову допомогу.

З огляду на викладене обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про скасування рішення місцевого суду в частині розподілу судового збору, оскільки місцевий суд припустився помилки при вирішенні цього питання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді:А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик