Головуючий суду 1 інстанції - Олійник В.М.
Доповідач -Суддя доповідач Луганська В.М.
Справа № 428/6106/17
Провадження № 22ц/782/917/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.18

15 січня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Луганської В.М.

суддів:Дронської І.О., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря: Перишкіна Т.М.

за участю відповідача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

за участю представника позивача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Луганської області у м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахов Сергій Олексійович, про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_4 з вимогами про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 26.12.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Луганської області Малаховим С.О. та зареєстровано 26.12.2013 року за № 2271. Відповідно до умов договору позики позивач в присутності нотаріуса передав відповідачу в позику 747 000,00 грн. в строк до 01.07.2014 року. Пунктом 2 договору передбачено, що повернення позиченої суми грошей повинно було здійснено в м. Сєвєродонецьку Луганської області, доказом повернення грошей є розписка позикодавця в отриманні грошей. З метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за договором позики, а також відшкодування збитків та витрат, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань за договором позики, 26.12.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Луганської області та зареєстрований 26.12.2013 року за №2274. Відповідно до вказаного договору відповідач передав позивачу в іпотеку 25/100 часток об'єкту - адміністративно- промислового комплексу, розташованого за адресою : АДРЕСА_1. Однак, відповідач грошові кошти у встановлений договором строк не повернула. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернення боргу, але відповідач умови не виконала, посилаючись на відсутність грошових коштів та особисті обставини.

Позивач посилається на те, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Позивач зазначив, що сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення(інфляції) становить 749 988,00 грн. Просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 749 988, 00 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3 008, 60 грн. та судовий збір у розмірі 3 654, 00 грн.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 липня 2017 року заявлені вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_4 задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 борг за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за липень 2014 року в сумі 749988,00 грн., три проценти річних від простроченої суми за період 49 днів з 02 липня по 19 серпня 2014 року у розмірі 3008,60 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 3654,00 грн.

У серпні 2017 року на адресу Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшла заява від ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Сєвєродонецького міського суду від 07.07.2017 року.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 листопада 2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення від 07.07.2017 року залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду від 07 липня 2017 року ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків зазначив, що у підтвердження передачі грошових коштів відповідачу 26.12.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Малаховим С.О. та зареєстрований 26.12.2013 року №2271. Але, у п.5 цього договору зазначено, що про отримання грошей позичальник повинен видати розписку позикодавцю. Апелянт зазначає, що вона не отримувала грошових коштів за договором позики. Для спростування факту передачі грошей нею було заявлено клопотання про виклик та допит свідків, однак у задоволенні клопотання було відмовлено. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні заявлених вимог.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на доводи апеляційної скарги. ОСОБА_5 зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на п.5 договору позики та не врахував, що не має розписки про тримання грошових коштів.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не має, договір позики укладено у письмовій формі та посвідчено нотаріусом. Відповідно до п.1 договору позики ОСОБА_9 передав в позику ОСОБА_4 747000, 00 грн. Для забезпечення виконання зобов'язань по договору позики між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 10.02.2015 року ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні заявлених вимог про визнання договору позики неукладеним, рішення набрало законної сили. Просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді , пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.12.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений Малаховим С.О., приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Луганської області, та зареєстрований 26.12.2013 року за № 2271. Відповідно до умов п. п. 1 та 5 Договору позики позивач в присутності нотаріуса передав відповідачу в позику 747 000,00 (сімсот сорок сім тисяч) грн. в строк до 01.07.2014 року. Пунктом 2 Договору передбачено, що повернення позиченої суми грошей повинно бути здійснено в м. Сєвєродонецьку Луганської області, доказом повернення грошей є розписка позикодавця в отриманні грошей. Відповідач не виконала зобов'язання за договором позики, а отже з неї на користь позивача підлягає стягненню 747000,00 грн. Суд встановив, що індекс інфляції за липень 2014 року склав 104,00 %, що підтверджується наданими документами, а також інформацією розміщеною на сайті Мінфін за посиланням http://index.minfin.com.ua/index/infl/, та дійшов висновку щодо правильності наданих до суду розрахунків позивачем, суми збільшення боргу з урахуванням інфляційних процесів за липень 2014 року, що складає 2988,00 грн. та суми боргу з урахуванням 3% відсотків річних, за період 49 днів з 02 липня по 19 серпня 2014 року, що становить 3 008,60 грн. Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача боргу за договором позики, вважає цей висновок таким, що відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 545 ЦК України встановила, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було укладено 26.12.2013 року договір позики, який посвідчено Малаховим С.О., приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Луганської області, та зареєстрований 26.12.2013 року за № 2271.

Відповідно до п.1. вказаного договору позики ОСОБА_7 передав у позику ОСОБА_4 747000, 00 грн., в строк до 01 липня 2014 року. В пункті 5 договору позики зазначено, що гроші передані у присутності нотаріуса. Справжність підпису ОСОБА_10 на заяві про згоду своїй дружині ОСОБА_4 на позику у ОСОБА_7 зазначені в цьому договорі суми грошей засвідчено Малаховим С.О., приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу 26.12.2013 року.

Відповідач не виконала умови договору позики.

Позивачем здійснено розрахунок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних з простроченої суми.

Належних та допустимих доказів того, що заборгованість розрахована невірно та має менший розмір, ніж зазначено позивачем, відповідачем суду не було надано.

За таких підстав, в силу положень ст. 1048, 1049 ЦК України, є підставою стягнення з відповідача заборгованості за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту передачі коштів за договором та те, що не має розписки про отримання грошей, що, в силу положень ст. 1047 ЦК України, повинно бути на підтвердження укладання договору позики не ґрунтуються на вимогах закону, досліджених в судовому засіданні доказах та умовах договору позики, з наступних підстав.

Так, в силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Пунктом 1 договору позики передбачалося, що ОСОБА_7 передав в позику ОСОБА_4 747000, 00 грн. в строк до 01 липня 2014 року. Пунктом 5 сторони погодили, що гроші передані у присутності нотаріуса. Договір підписано сторонами та посвідчено нотаріусом. Тобто, підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця позичальнику.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики був підписаний ОСОБА_4, без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про вільне волевиявлення при його укладанні та згоду з вказаними в договорі умовами. Підписавши договір позики відповідач підтвердив факт отримання ним суми позики від позивача.

Верховний Суд України в правовій позиції від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, роз'яснив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримала від позивача грошей не підтверджено належними та допустимими доказами. Посилання апелянта на відсутність розписки не може бути доказом того, що нею не отримано грошей, оскільки відповідачем підписано договір позики та в договорі позики зазначено, що гроші передано у присутності нотаріуса, законодавством не передбачено обов'язкової наявності розписки при укладання договору позики.

Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_4 зверталася до суду з вимогами про визнання договору позики неукладеним. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 10.02.2015 року, яке набрало чинності, у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_4 було відмовлено. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 10.02.2015 року встановлено, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_7 грошову суму коштів у розмірі 747000, 00 грн. до підписання сторонами договору позики та посвідчення його нотаріусом.

Колегія суддів судової палати не приймає як належний доказ покази свідка ОСОБА_11, оскільки відповідно до ч.2 ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші не були одержані позивальником від позикодавця.

Вказані вище доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 відсутні. .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти дні з дня складання повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текс постанови виготовлено 19 січня 2018 року.

Головуючий: Судді: