Дата документу 20.11.2018 Справа № 320/1384/17-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/1384/17-ц
Провадження №22-ц/807/527/18
Головуючий в 1-й інстанції - Редько О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В.,
Полякова О.З.,
секретарБурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року, ухвалене в м. Мелітополь (повний текст рішення складено 20 липня 2018 року), у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 р. ОСОБА_6 звернулася з позовною заявою до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Згідно уточненої позовної заяви, ОСОБА_6 вказувала, що є власником квартири АДРЕСА_4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом на вищезазначену квартиру, посвідченим держаним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Лайзорик О.Ф. від 17.02.2017р. Вона вказує, що не може самостійно господарювати та використовувати свою власну квартиру за цільовим призначенням, оскільки в ній без правових підстав (без відповідної реєстрації) мешкає ОСОБА_5, що підтверджується довідкою від 21.02.2017 р. посвідченою Директором КП «ЖИТЛОМАСИВ» - А.С. Хрущ. Відповідач відмовляється добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_4. На даний час позивачка має намір продати належну їй квартиру АДРЕСА_4, але той факт, що відповідач не звільняє її власність, а саме вищезазначену квартиру, не дає їй можливості скористатися її законними правами власника. Позивачка просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, шляхом виселення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_4 та стягнути судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні права користування майном, шляхом виселення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_4. Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований: АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована по АДРЕСА_6 судові витрати в розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_9подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є: відповідач членом сім'ї власника майна; не застосовано судом принципу пропорційності при вирішенні питання про виселення; необґрунтоване долучення судом до матеріалів справи уточненої позовної заяви та розгляд справи відповідно до уточнених позовних вимог; незастосування судом матеріального права, щодо автоматичного переходу спадкових прав та обов'язків до спадкоємця (позивачки) з приводу права користування квартирою відповідачем, яке було надане колишнім власником житла; відсутність мотивування, з приводу виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення; не застосування строку позовної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим держаним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Лайзорик О.Ф. від 17.02.2017р. спадкоємцем квартири АДРЕСА_4 після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 являється ОСОБА_6 (а.с.6).

У відповідності до довідки старшої по будинку у вищевказаній квартирі АДРЕСА_4 проживає ОСОБА_5 (а.с.9).

У відповідності до інформації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 15.03.2017 року за № 1133 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5, останній місце проживання ОСОБА_5 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.19).

Відповідачем були надані копії квитанцій про оплату спожитих послуг, споживачем за якими значиться ОСОБА_10 (а.с.42-44), що підтверджує оплату відповідачем комунальних послуг, що також і не заперечувалось позивачем та її представником. У відповідності до довідки старшої по будинку за адресою реєстрації відповідача, а саме: АДРЕСА_1 мешкають квартиранти останні 3 роки (а.с.78).

На підставі наданих та досліджених доказів, судом першої інстанції зроблено висновок, що відповідач проживає в спірній квартирі, не є членом родини позивача тобто власника квартири, його місце проживання зареєстроване за іншою адресою, за якою він має право користування житлом, відтак наявні всі підстави для його виселення, а вимоги позивача підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.

Гарантуючи захист права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них (ст.ст. 379, 380 ЦК ).

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час та спосіб в тому числі і шляхом виселення.

Аналогічна Правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-709цс16 в Постанові від 16.11.2016 року.

Вказане вірно зазначив у оскаржуваному рішення суд першої інстанції і це спростовує доводи апеляційної скарги в частині не зазначення в судовому рішення правових підстав для виселення відповідача.

Що стосується доводів апеляційної скарги з проводу необґрунтованого залучення до матеріалів справи уточненої позовної заяви, то слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України (в редакцію, що діяла на час подачі уточненої позовної заяви)позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Уточнена позовна заява ОСОБА_6 надійшла до суду поштою, тому підстав не долучати її до матеріалів справи у суду не було. Різниця між первісною та уточненою позовною заявою полягає у викладені вимог позивача, так у первісній заяві позивачка просила усунути перешкоди у користуванні майном, а в уточненій заяві усунути перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні майном. Ні предмет, ні підстави позову, уточненою позовною заявою не були змінені. Не дивлячись на те, що судом першої інстанції в описовій частині зазначено про врахування вимог уточненої позовної заяви, справа розглянута відповідно до первісних позовних вимог, оскільки відповідно до резолютивної частини рішення, суд усунув перешкоди саме в користуванні майном.

З 04.11.1994 року ОСОБА_9 зареєстрував шлюбу з ОСОБА_11.

Дружина ОСОБА_9 - ОСОБА_11 не була ніколи власником спірної квартири. Вказана квартира була набута на підставі договору дарування у власність 28.12.2002 року матір'ю ОСОБА_11 - ОСОБА_12 (а.с. 6).

Власник спірної квартири - ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 6).

Виходячи з копії довідки виданої ОСОБА_9 на а.с. 41, та доводів апеляційної скарги з його ж слів він вселився в квартиру АДРЕСА_2 в тому ж 2005 році.

Наступним власником спірної квартири після смерті бабусі стала позивач у справі ОСОБА_6 отримавши свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_10 лише 17.02.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Доказів того, що відповідач вселився в спірне житло ще за життя та за згодою власника ОСОБА_10 матеріали справи не містять. Як і не містять доказів того, що на момент вселення він став членом сім'ї ОСОБА_10 Відповідач навіть не посилався на те, що вів з ОСОБА_10 спільне господарство, враховуючи також те, що термін їх спільного проживання міг тривати не більше ніж півтора місяці.

Позивач стала власником спірної нерухомості, як зазначено, з 17.02.2017 року і через декілька днів після цього (24.02.2017 року а.с. 2) подала позов у цій справі про виселення відповідача.

Доказів того, що за ці декілька днів відповідач став членом сім'ї позивачки матеріали справи не містять.

Відповідач також не надав доказів того, що він став членом сім'ї позивачки як майбутнього власника на момент вселення в спірне помешкання. На момент вселення відповідача позивач була повнолітньою собою, віком близько 25 років. Факт укладення шлюбу між її матір'ю і відповідачем у справі не є достатнім доказом того, що вони вели між собою спільне господарство.

Право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а, отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Таким чином, доводи апелянта з приводу автоматичного переходу спадкових прав та обов'язків до спадкоємця (позивачки) з приводу права користування квартирою відповідачем, яке було надане колишнім власником житла, є хибними.

Як і взагалі не є доведеним, як зазначено, що відповідач набув законного права користування вказаним помешканням, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності згоди власника майна (як попереднього - ОСОБА_10 так і дійсного - ОСОБА_6.) на його вселення.

Щодо застосування строку позовної давності до вимог позивача, то слід зазначити, що у відповідності до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачка 17.02.2017 року, зареєструвала право власності на спірну квартиру та виявила бажання відчужити її, після чого, звернулася до відповідача з вимогою звільнити займану квартиру, отримавши відмову - звернулася 24.02.2017 року до суду з позовом. В зв'язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо необґрунтованості заяви відповідача про застосування строку позовної давності, враховуючи також те, що вказані правовідносини є триваючими.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Судове рішення, на думку апеляційного суду, також відповідає положенням статті першої Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Даючи оцінку відповідності виселення відповідача критерію пропорційності, суд апеляційної інстанції вказує, що фактично відсутні у справі докази що відповідач набув законного права користування вказаним помешканням, яке йому не належить, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності згоди власника майна на його вселення. Окрім цього, як вірно зазначив суд попередньої інстанції, і не спростовувалось відповідачем офіційно місце проживання ОСОБА_5 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).

Таким чином відповідач має зареєстроване, а тому визнане державою право користування іншим житловим приміщенням.

Проживання за цією адресою АДРЕСА_3, інших осіб за договором найму не вказує на неможливість проживання там відповідача. Доказів того, що у відповідач намагався вселитись у помешкання де він зареєстрований і в нього виникли перешкоди він суду не надав і на це навіть не посилався. Окрім цього позивач, суду апеляційної інстанції, зазначала на те, що відповідач має право власності на частку у зазначеній квартирі де він зареєстрований (АДРЕСА_3), однак не звертається за його офіційною реєстрацією цього права. Вказане представник відповідача не спростував.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку, відповідач при виселенні з помешкання позивача не втратить житло оскільки має право, визнане державою (шляхом реєстрації) на проживання у іншій квартирі, в тому ж населеному пункті. При цьому, відсутні докази того, що це його право користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 - є оспореним, чи не визнається іншими особами.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 23 листопада 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков