Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 711/5248/16-ц

провадження № 61-15456св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Управління Держгеокадастру у Черкаському районі Черкаської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2017 року у складі судді Позарецької С. М. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Вініченко Б. Б., Бондаренка С. І., Храпка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Управління Держгеокадастру у Черкаському районі Черкаської області, про зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 є власником частини будинковолодіння АДРЕСА_1. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2013 року визначений порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 та цим рішенням визначені зовнішні межі земельної ділянки НОМЕР_2, яка межує із присадибною земельною ділянкою НОМЕР_1, яка належить позивачу. Ця межа одночасно є спільною межею між будинковолодіннями НОМЕР_1 та АДРЕСА_1. Вказане рішення вступило в законну силу.

Однак, ОСОБА_5 не тільки не виконав зазначене рішення суду та не звільнив частину її земельної ділянки АДРЕСА_2, яка цим рішенням суду визнана самовільно захопленою, а навпаки самовільно вирвав кутовий межовий стовп по межі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою по вул. Радищева, відірвав частину забору та захопив ще частину її земельної ділянки.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_5 чинить перешкоди у встановленні позивачем твердих меж та паркану згідно зі схемою № 5, яка є невід'ємною частиною рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2013 року.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила зобов'язати ОСОБА_5 звільнити самовільно захоплену ним частину земельної ділянки АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_5 припинити чинити перешкоди у встановлені твердих межових знаків та паркану по межі між земельними ділянками НОМЕР_1 та АДРЕСА_1 відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2013 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а тому і відсутні підстави для його задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій у порушення принципу верховенства права не застосували закон, який підлягав застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, зокрема частини першої статті 14 ЦПК України 2004 року, статті 125 Земельного кодексу України, і як наслідок ухвалили рішення яке не відповідає обставинам справи, що є порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У грудні 2017 року від ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суд надав належну оцінку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником будинковолодіння АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20 січня 2015 року.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є співвласниками по 1/3 частини кожен будинковолодіння АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 грудня 2016 року.

Відповідно до листа управління Держгеокадастру у Черкаському районі Черкаської області від 25 січня 2017 року № 9-28-0.6-306/2-17, - у Державному земельному кадастрі земельні ділянки у АДРЕСА_3 не зареєстровані, відомості про передачу цих земельних ділянок у власність чи користування відсутні.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2013 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, площею 586 кв. м (без врахування площі самозахвату) між співвласниками будинковолодіння ОСОБА_5,

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за варіантом № 5 будівельно-технічної експертизи від 11 вересня 2013 року № 22се/13 згідно з додатком схеми варіанту № 5, який є невід'ємною частиною цього рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Зазначене судове рішення набрало законної сили, після його перегляду апеляційною та касаційною інстанціями.

Сторони до органів місцевого самоврядування щодо визначення меж земельних ділянок, користувачами яких вони є, не зверталися. Крім того, в Державному земельному кадастрі земельні ділянки у АДРЕСА_3 не зареєстровані.

Під час розгляду цієї справи встановлено, що ці огорожі знаходяться на тому ж місці, що й на час розгляду справи № 2-35/11 у 2013 році.

Із висновку судової земельно-технічної експертизи від 06 квітня 2017 року

№ 11/17/буд. убачається, що місце розташування межі на місцевості між земельними ділянками АДРЕСА_2, не відповідає рішенню Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 грудня 2013 року. Частина земельної ділянки, що згідно з рішенням Придніпровського районного суду

м. Черкаси від 03 грудня 2013 року має знаходиться в користуванні ОСОБА_4 по

АДРЕСА_2, за фактичним користуванням згідно з геодезичними замірами від 16 березня 2017 року знаходиться у користуванні ОСОБА_5 по

АДРЕСА_1, площа земельної ділянки, що захоплена, становить 0,0026 га, яка позначена в додатку № 1 до висновку судової земельно-технічної експертизи заливкою жовтого кольору.

У подальшому судовим експертом змінене формулювання висновку за другим питанням, а саме виключено посилання «що захоплена», зважаючи на те, що судовий експерт не має права визначати, чи була захоплена частина земельної ділянки, що підтверджується листом від 06 липня 2017 року за № 141.

Як встановлено судом першої інстанції, при проведенні експертного дослідження експерту про те, що ОСОБА_5 користується спірною земельною ділянкою, повідомила саме позивач, при цьому експертом не перемірялися розміри земельної ділянки, що знаходяться у користуванні ОСОБА_4, а тому достовірно встановити, що ця земельна ділянка належить позивачу та була «самозахопленням» не вбачається можливим.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що позивачем не доведений факт самовільного захоплення ОСОБА_5 частини земельної ділянки будинковолодіння НОМЕР_1, що є її процесуальним обов'язком.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій у порушення принципу верховенства права не застосували закон, який підлягав застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, зокрема частини першої статті 14 ЦПК України 2004 року, статті 125 Земельного кодексу України, і як наслідок ухвалили рішення яке не відповідає обставинам справи, що є порушенням норм матеріального та процесуального права, є безпідставними, оскільки суди всебічно, повно і об'єктивно з'ясували обставини справи та вирішили їх у точній відповідності із законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик