Постанова

Іменем України

01 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 521/2720/14-ц

провадження № 61-22511св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2016 року у складі судді Гуревського В. К. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року у складі суддів Калараш А. А., Кравця Ю. І., Комлєвої В. І.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), в якому просив зобов'язати відповідача перерахувати 5 120 грн на його картковий рахунок та розірвати кредитний договір у зв'язку з істотним порушенням умов договору.

Позов мотивовано тим, що 04 лютого 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку «Універсальна» з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

04 червня 2013 року за допомогою виданої банком картки з останніми цифрами - 8826 позивач вніс через термінал по вул. Рекордній у м. Одесі, який належить ПАТ КБ «ПриватБанк», залишок боргу за кредитом у розмірі 5 120 грн, проте з невідомих причин термінал перерахував вказані кошти на іншу картку невідомої особи з останніми цифрами - 4929, на підтвердження чого ним було отримано відповідний чек.

За результатами звернення до банку з заявою про списання з його рахунку суми боргу, позивач отримав безпідставну відмову, що є підставою для розірвання договору.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 2 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 лютого 2016 року рішення районного суду в частині мотивів відмови у задоволенні позову змінено, у решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення судів попередніх інстанцій скасовано з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи позивач змінив позовні вимоги та просив розірвати з 06 червня 2013 року кредитний договір від 04 лютого 2010 року, укладений між ним та ПАТ КБ «Приват Банк» у зв'язку з істотним порушенням банком умов договору та вимог Закону України «Про захист прав споживачів» і Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

За результатами нового розгляду справи, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що позивачем не доведено істотне порушення банком умов договору кредиту та на час вирішення спору кошти перераховані на рахунок позивача і договір кредиту є розірваним. Позивачем не надано доказів вини банку у перерахуванні коштів у розмірі 5120 грн на рахунок власника картки з останніми цифрами 4929, а тому, вина банку у помилковому перерахуванні коштів не встановлена, тому відсутні підстави вважати встановленим факт істотного порушення умов договору від 04 лютого 2010 року.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4,посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені ними рішення з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що відповідачем порушено вимоги статей 4, 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», що банк обмежував право позивача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови договору, допустив щодо позивача неякісне обслуговування і не забезпечив безпеку свого банківського продукту для належних позивачу грошових коштів, які в результаті збою терміналу надійшли на картку іншої особи.

Суди попередніх інстанцій не мотивували своїх висновків про відсутність у діях банку істотного порушення відповідачем договору споживчого кредиту, не дали оцінки допущеним відповідачем порушенням вимог статей 4, 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та не врахували положень статті 651 ЦК України та того, що банк не лише допустив перерахування коштів позивача на чужий рахунок, а і не вжив заходив щодо поновлення прав позивача.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що судами допущено однобічність у дослідженні доказів та неповноту встановлення обставин справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення судів першої та апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 04 лютого 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку «Універсальна» з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

На підставі вказаного договору, позивач отримав кредитну картку «Універсальна» за №378826 з цільовим призначенням для розрахунків за придбання продукції в різних торгівельних мережах, якою позивач користувався декілька років.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 04 червня 2013 року через термінал по вул. Рекордній, у місті Одесі, який належить

ПАТ КБ «Приват Банк», за допомогою картки з останніми цифрами - 8826, ним внесено залишок боргу за кредитом у розмірі 5 120 грн, проте з невідомих причин термінал перерахував вказані кошти на іншу картку невідомої особи з останніми цифрами 4929.

Оскільки на картку позивача перераховані ним кошти не надійшли, останній звернувся до банку з заявою, на яку отримав відповідь, що 04 червня 2013 року картка з останніми цифрами 8826 в термінал не заводилась, проте купюрами номіналом 100 грн та 20,0 грн було поповнено карту з останніми цифрами - 4929. Збоїв у роботі терміналу не встановлено, операція пройшла успішно, залишків грошових коштів в період інкасації виявлено не було.

Позивач вважає, що банк незаконно відмовив у списанні з його рахунку суми боргу, не виконав вимогу підпункту 32.3.1, пункту 32.3 статті 32 та пункту 33.2 статті 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що відповідно до статті 651 ЦК України є істотним порушенням договору та підставою для його розірвання.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом ( стаття 651 ЦК України).

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлений договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За змістом наведеної норми та за загальним правилом змагальності сторін у цивільному судочинстві, сторона, яка ставить питання про розірвання чи зміну договору, має довести наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною.

Відповідно до підпункту 32.3.1., пункту 32.3 та пункту 33.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов'язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. Платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону.

Вказаною нормою на банк покладено обов'язок негайного переказу за рахунок власних коштів суми помилкового переказу на рахунок належного отримувача лише за наявності вини банку у здійсненні такого помилкового переказу. При цьому, платник зобов'язаний вносити достовірну інформацію, зазначену ним в документі на переказ, яка має відповідати суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ.

Під час перевірки обставин, викладених позивачем у заяві про списання з його рахунку боргу, направленої банку, останнім було витребувано технічний висновок з Департаменту з моніторингу банкоматів та обслуговування платіжних терміналів самообслуговування ГО, згідно з яким факт збоїв в терміналі та факти шахрайських дій по відношенню до клієнта і банку з боку співробітників банку в конкретному випадку не встановлено.

Після авторизації в терміналі самообслуговування за допомогою картки, клієнт переходить в меню терміналу самообслуговування, в якому є два шляхи поповнення картки: за наявністю картки або за номером картки.

При здійсненні операцій з поповнення картки, як при наявності картки, так і при ручному введені картки, на екрані терміналу самообслуговування з'являється інформація стосовно держателя картки, суми поповнення картки. Після перевірки реквізитів картки, прізвища власника картки та суми внесених грошових коштів, клієнт підтверджує здійснення банківської операції, після чого отримує чек. Неможливо при наявності картки поповнити картку іншої особи без ручного вводу номеру такої картки.

Під час розгляду справи судами не встановлено та позивачем не доведено факт помилкового перерахування коштів через вину банку, а також неправомірності його дій, про необхідність з'ясування яких вказувалось в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суди попередніх інстанцій у повній мірі виконали наведені у вказаній ухвалі суду касаційної інстанції вказівки, дали належну оцінку фактичним обставинам справи та поданим сторонами доказам, у зв'язку з чим дійшли обґрунтованих висновків про недоведеність позивачем істотного порушення банком умов укладеного з ним кредитного договору, а отже і відсутність правових підстав для його розірвання, відповідно до частини другої статті 651 ЦК України.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, крім наведеного, звернув увагу на те, що станом на момент розгляду справи кошти перераховані на рахунок позивача та кредитний договір розірвано.

Доводи касаційної скарги позивача щодо неправильного застосування судами норм матеріального права ґрунтуються на неправильному трактуванні норм, на які посилається останній. Вказані доводи спростовуються змістом правильно застосованих судом вищенаведених норм матеріального права з урахуванням встановлених у справі фактичних обставин.

Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, які їх обґрунтовано спростували.

За приписами статті 400 ЦК України, колегія суддів не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими, зокрема не переоцінює обставини і докази, на які посилався під час розгляду справи та посилається у касаційній скарзі позивач на підтвердження заявлених ним вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська