Головуючий у 1 інстанції Мельник І.Г.
Доповідач Попова С. А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

при секретарі Герасимовій Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 червня 2018 року, ухваленого у складі судді Мельник І.Г., повний текст рішення складено 23 червня 2018 року,

по цивільній справі

за позовом Маріупольської міської ради

до ОСОБА_1,

третя особа - Маріупольська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Донецькій області,

про стягнення заборгованості з орендної плати за користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року Маріупольська міська рада звернулася до суду із даним позовом до ОСОБА_1, уточнивши в подальшому позовні вимоги (а.с. 44-49), посилалась в обґрунтування заявлених вимог на наступні обставини. 15.11.2016р. між Маріупольською міською радою і ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки № 04:06:162:00156 від 29.06.2006р. Згідно умов договору Маріупольська міська рада передала, а ОСОБА_1 прийняла у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0687 га, строком на 10 років, з фіксованою платою у розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки за рік. Даному договору передував аналогічний договір між тими самими сторонами від 29.06.2006р. Проте, плата за користування земельною ділянкою відповідачем своєчасно та в повному обсязі не сплачена, заборгованість по орендній платі за землю станом на 18.04.2017р. складає 29854,98грн., яку позивач просив стягнути поряд із передбаченою умовами договору пенею за порушення зобов'язань в прострочений період у розмірі 2510,73грн., розраховану за річний термін з квітня 2016 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 червня 2018 року позов Маріупольської міської ради задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Маріупольської міської ради заборгованість з орендної плати за користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0687 га., кадастровий номер НОМЕР_1, у розмірі 29854,98 грн., пеню у розмірі 2510,73грн., а всього стягнути 32365,71грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Маріупольської міської ради судовий збір у розмірі 1600грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просила рішення скасувати і закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 -ОСОБА_2, яка підтримала доводи скарги, заперечення проти скарги представника позивача - Зіновєва І.Г., розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомленого про дату і час розгляду справи відповідача ОСОБА_1, представника третьої особи - Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області, дослідивши письмові матеріали даної справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, 21.06.2006р. між Маріупольською міською радою і ОСОБА_1 на підставі розпорядження ради від 11.04.2006р. № 233р, укладено договір оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0687га. Договір зареєстровано 29.06.2006р. у книзі записів про державну реєстрацію договорів оренди землі за № 56. Договір укладено терміном на 10 років до 23.05.2016р., орендна плата згідно із п. 10 сплачується у грошовій формі у розмірі 2% від грошової оцінки земельної ділянки за рік (а.с. 7-9).

15.11.2016р. між Маріупольською міською радою і ОСОБА_1 на підставі розпорядження Маріупольського міського голови «Про надання повноважень з вчинення правочинів» від 11.04.2016р. № 227р, укладено договір оренди тієї ж самої земельної ділянки на строк 10 років з орендною платою згідно із п. 4.3 сплачується у грошовій формі у розмірі 3% від грошової оцінки земельної ділянки за рік (а.с. 19-21).

Відповідно до п.п. 11, 12 договору від 21.06.2006р. і п.п. 4.4, 4.6 договору від 15.11.2016р. орендна плата за землю вноситься за базовий податковий (звітний) період щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Розмір орендної плати за земельну ділянку змінюється у разі індексації у встановленому законом порядку грошової оцінки.

Сторони у п. 17 договору від 21.06.2006р. домовились, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% від несплаченої суми за кожен день прострочення, доки суму простроченої орендної плати не буде повністю сплачено, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої на день виникнення боргу або на день його погашення.

У пункті 4.10 договору оренди від 15.11.2016р. сторони домовились, що після закінчення встановлених Податковим кодексом України строків погашення узгодженого грошового зобов'язання (орендної плати за земельну ділянку) на суму податкового боргу нараховується пеня згідно діючому законодавству. Пеня нараховується на суму податкового боргу із розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки НБУ.

З розрахунку, вчиненому департаментом фінансів Маріупольської міської ради, вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 з орендної плати за землю внаслідок невнесення нею платежів, починаючи за місяць квітень 2016р., розрахована по 28.02.2017р., складає 29854,98грн. в тому числі пеня - 2510,73грн. (а.с. 47-49).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки відповідач в порушення умов договору оренди землі не сплачувала орендну плату за користування земельною ділянкою, виниклу заборгованість та пеню необхідно стягнути на користь позивача.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» в редакції, діючій в період утворення спірної заборгованості, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

За ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

За змістом положень Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходять до відповідних бюджетів, а тому їх несплата в установлений строк є заборгованістю перед бюджетом.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 28 своєї постанови від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» відповідно до статті 21 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (стаття 21) та Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, а тому їх несплата в установлений строк є заборгованістю перед бюджетом. У зв'язку із цим спори за позовами податкових органів про стягнення такої заборгованості не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Між тим, пред'явлені позовні вимоги стосуються виконання відповідачем зобов'язань за договором оренди, тобто Маріупольська міська рада виступає у справі як власник земельної ділянки і сторона договору, а не як суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства.

Той факт, що адміністрування орендної плати за земельні ділянки, які знаходяться у комунальній власності, покладено на податкові органі не позбавляє Маріупольську міську раду права, як власника земельної ділянки та сторони договору, самостійно захищати свої порушені права. Вимога позивача ґрунтується на положеннях ст. 24 Закону України «Про оренду землі».

Колегія суддів не може погодитись із твердженням в апеляційній скарзі, що в даному випадку за договором між сторонами заборгована плата за землю, як податок, має стягуватись суто податковими органами і тільки після невиконання орендарем податкового повідомлення-рішення.

Так, орендна плата згідно із п.п. 14.1.147, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, на які посилається відповідач, хоча і є обов'язковим платежем, але ж не є тотожною із поняттям земельного податку. В сенсі наведених норм передбачено здійснення плати за землю в двох альтернативних формах: земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Маріупольською міською радою, як розпорядником коштів місцевого бюджету, власником земельної ділянки, використано саме другу форму платежу (орендну плату), що ґрунтується на умовах укладеного між сторонами договору оренди землі і не суперечить вимогам наведеного в апеляційній скарзі законодавства.

Як з'ясовано, зазначені договори оренди землі не оспорені, не визнані в цілому або в частинах недійсними. А відтак, в силу ст.ст. 628-629 ЦК України його умови є обов'язковими для виконання, зокрема відповідачем в частині оплати за користування орендованою земельною ділянкою.

Вказаними положеннями Податкового кодексу України не усувається обов'язок ОСОБА_1, як землекористувача своєчасно сплачувати орендну плату (ст. 96 Земельного кодексу України).

Умовами договору в п. 4.4. передбачено, що землекористувачі сплачують плату за землю а плата за землю рівними частинами орендарем за місцезнаходженням земельної ділянки щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (а.с. 19).

Натомість, згідно розрахунку департаменту фінансів Маріупольської міської ради розрахунку борг виведений з 19.04.2016р. наростаючим підсумком - 29854,98грн., оскільки, як з'ясовано, ОСОБА_1 з квітня 2016 року за договорами оренди земельної ділянки від 2006р. і 2016р. не сплачувала орендної плати (а.с. 47-49), що було підтверджено і поясненями її представника в апеляційному суді. Наявність боргу по орендній платі потягло нарахування пені з квітня 2016р. згідно положень п. 4.10 договору.

Відтак, з огляду на втілену в договорах щомісячну систематичність здійснення орендної плати, не є спроможними доводи в апеляційній скарзі відповідача про ненастання для неї строку сплати з договором оренди земельної ділянки від 2016р., в розумінні ст. 287.5 ПКУ, за якою плата за землю сплачується фізичними особами протягом 60 днів із дня врученняя податкового повідомлення-рішення.

Борг обчислений за період, коли ОСОБА_1 втратила (з 30.03.2016р.) статус підприємця, що вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення відповідачем підприємницьої діяльності (а.с. 16-18).

В апеляційній скарзі відповідач посилається на положення ст.ст. 6, 7 Закону України «Про тимчасові заходи на час проведення антитерористичної операції», Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275 від 02 грудня 2015 року, які звільняють її, як суб'єкта господарювання, з 14.04.2014р. від виконання своїх обов'язків щодо плати за землю за договором, оскільки земельна ділянка розташована на території проведення антитерористичної операції. У зв'язку з цим зазначає, що кошти, сплачені нею за землю у період дії ціього Закону за першим договором в сумі 88183,03грн. обліковуються як переплата та повинні бути зараховані, як надміру сплачені, у подальших періодах використання цієї земельної ділянки, коли вона не сплачувала оренду плату.

За положеннями ст.ст. 6, 7 Закону України «Про тимчасові заходи на час проведення антитерористичної операції», на які в обґрунтування заперечень посилається відповідач, предписано звільнити суб'єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону і скасувати орендну плату за користування цими земельними ділянками суб'єктам господарювання.

Оскільки ОСОБА_1 з 30.03.2016р. не є суб'єктом господарювання в розумінні ст. 128 ГК України (а.с. 17-18), то на неї не поширюються положення ст.ст. 6, 7 вказаного Закону, бо за цим Законом звільняються тільки суб'єкти господарювання, а відповідач такою не за пред'явлений період, коли утворилась заборгованість з квітня 2016 року по квітень 2018 року.

З відповідей ДФС вбачається відсутність у відповідача ОСОБА_1 податкового боргу станом на 15.08.2017р. Як повідомила представник відповідача в суді апеляційної інстанції, податковою інспекцією було перераховано борг із зарахуванням переплати минулих років у зв'язку з наданням уточнених декларацій в строк позовної давності за період 2014р.-2016р. (а.с. 71-91).

Проте, сторонами в спірних відносинах у даній справі є фізична особа-орендар ОСОБА_1 і орендодавець комунальної землі - Маріупольська міська рада, що дії в інтересах територіальної громади.

Однак, орендар ОСОБА_1, як з'ясовано, не ставила питання перед власником земельної ділянки про зарахування, списання, прощення цього боргу по орендній платі. А також відповідач в позасудовому порядку не зверталась до орендодавця з приводу зарахування цих сум, сплачених в період дії ст.ст. 6,7 названого Закону № 1669-VII, як переплат, як вважає відповідач, у подальших періодах дії договору між сторонами.

Вимоги про зарахування надміру сплачених сум ОСОБА_1 у даній справі формує у якості заперечень проти пред'явленого позову міської ради про стягнення боргу, але не позивається зі своїм власним позовом до суду з цього приводу.

Ухвалюючи рішення, суд послався на положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо уточнення деяких положень та усунення суперечностей, що виникли при прийнятті Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" № 1989-VII від 23.03.2017р., що набули чинності 15.04.2017р., в яких в абз. 3 п. 38.7 зазначено: «Нараховані та сплачені за період проведення антитерористичної операції суми плати за землю відповідно до статей 269-289 цього Кодексу за земельні ділянки, розташовані на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів на лінії зіткнення, та/або території проведення антитерористичної операції, не підлягають поверненню на поточний рахунок платника податку, не спрямовуються на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших податків, зборів, не повертаються у готівковій формі за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку. До зазначених сум надміру сплачених грошових зобов'язань не застосовуються строки давності, встановлені статтею 102 цього Кодексу, крім сум надміру сплачених податкових зобов'язань платників податків, які припиняють свою діяльність».

Тому, із врахуванням відсутності домовленості сторін за договором оренди про списання, прощення боргу, колегія суддів погоджується з вірними висновками суду, що сплачені позивачем кошти палти за землю в період дії антитерористичної операції в термін дії договору оренди 2006р. не можуть бути повернуті та спрямовані на погашення боргу, в тому числі, який утворився вже за новим договором між сторонами від 2016р.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами Маріупольської міської ради, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність заборгованості у орендаря по орендній платі за землю в розмірі, обчисленому за умовами договорів, що є підставою для захисту порушених прав орендодавця шляхом стягнення цієї заборгованості, а також покладення на ОСОБА_1 відповідальності за прострочення платежів у вигляді сплати власнику земельної ділянки пені, що передбачено законом (ст. 549 ЦК України) і умовами договору (п. 4.11).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем і її представником не надано і до суду апеляційної інстанції.

На підставі ст. 375 ЦПК України, за відсутності підстав для закриття провадження у справі, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2018 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді: С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова