Справа № 462/4030/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/793/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О.Я., Савуляка Р.В.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 лютого 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

29.08.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»звернулося з позовом до ОСОБА_2про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що відповідно до кредитного договору №17.04.2016-000000135 від 17 квітня 2016 року, укладеного між сторонами, відповідач отримала кредит у розмірі 7000,00 грн., строком до 01 грудня 2016 року, зі сплатою за користування траншем у розмірі 1960,00 грн. В порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконувала, тому позивач дозволив їй перенесення строків повернення траншу до 10 березня 2017 року, за що відповідач сплатила 5865,66 грн., однак до цього часу кредит не повернуто, а заборгованість боржника за договором становить 17860,19 грн. Просило стягнути з відповідача борг за кредитним договором №17.04.2016-000000135 від 17 квітня 2016 року в сумі 17860,19 грн. та судовий збір.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 1190 (одну тисячу сто дев'яносто) гривень 82 копійки заборгованості за кредитним договором №17.04.2016-000000135 від 17 квітня 2016 року. Вирішено питання судового збору.

Рішення суду оскаржило ОСОБА_3 «Споживчий центр».

Вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що при вирішенні спору по суті, суд першої інстанції зменшив розмір боргу, який не підлягав зменшенню. До стягнення підлягала сума неповернутого кредиту та плата за користування кредитом, які не можуть бути зменшені. Оскільки неповернута сума тіла кредиту є основним боргом і підлягає поверненню у такій самій сумі, що була передана йому позивачем (частина перша стаття 1049 ЦК України), а плата за користування не є засобом цивільно-правової відповідальності, а є процентами, які підлягають сплаті відповідачем так само як і повернення кредиту, вказані суми повинні були бути стягнуті з відповідача в повному розмірі. Вказане підтверджується п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.06.2012 року по справі № 6-17737св12. Крім того, районним судом зроблено помилкові розрахунки розміру заборгованості та проведених відповідачем оплат, що призвело до необгрунотованого змешення суми заборгованості, яка підлягає стягненню.

Звертає увагу суду на відсутність у даному випадку обставин, які мають істотне значення для зменшення розміру неустойки. Судом першої інстанції не встановлено та не зазначено в оскаржуваному рішенні обставин, яка мають істотне значення для зменшення неустойки, таких як значне погіршення майнового стану відповідача, його інші інтереси, що заслуговують на увагу (наприклад, стійка втрата працездатності відповідача, народження дитини, відсутність джерел доходу).

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В засіданні колегії суддів представник апелянта ОСОБА_4 скаргу підтримала, дала пояснення, аналогічні доводам скарги та на спростування розрахунку заборгованості, розрахованої судом, надала додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги, до яких долучила карточку субконто контрагента ОСОБА_2 та оборотно-сальдові відомості по рахунках 373, 374, 3771 за період з 18.11.2016 року по 22.05.2018 року. Просила скаргу задоволити. Рішення суду скасувати, постановить нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

ОСОБА_2 проти скарги заперечила, просила у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Відповідно до положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Суть кредитного договору полягає у наданні послуги фінансовою установою її клієнтам.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює, що надання коштів у позику є фінансовою послугою та визначає правові засади надання таких послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю, повязану з їх надання.

Відповідно до частини 3 статті 91 Цивільного кодексу України, юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Так, наприклад надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право кредитна установа лише на підставі відповідної ліцензії.

Закон встановлює обов'язковість ліцензування окремих видів фінансових послуг, що надаються фінансовими установами на території України. Так відповідно до статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, зокрема, надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів.

Здійснення зазначеної діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.

Відповідно до статті 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Крім цього, якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

З наведеного випливає висновок, що для того, щоб одержати статус фінансової установи, юридична особа повинна відповідати критеріям, визначеним у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, зокрема, фінансова установа - це юридична особа, що відповідно до Закону надає одну чи декілька фінансових послуг і яка внесена до відповідного Реєстру в порядку, встановленому Законом. До фінансових установ належать банки, кредитні союзи, ломбарди, лізингові компанії, довірчі суспільства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії, інші юридичні особи, винятковим видом діяльності яких є надання фінансових послуг.

Отже, якщо юридична особа, по-перше, не займається фінансовими послугами як винятковим видом діяльності і, по-друге, не внесена в Реєстр фінансових послуг вона не має права надавати фінансові послуги.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції / п. 4 ст. 5 Закону/.

Судом встановлено, відповідач ОСОБА_2 на підставі кредитного договору №17.04.2016-000000135 від 17 квітня 2016 року, підтвердження заявки від 18 листопада 2016 року отримала в ОСОБА_3 «Споживчий кредит» кредит у розмірі 7000,00 грн., строком до 01 грудня 2016 року, зі сплатою за користування траншем у розмірі 1960,00 грн., що додатково стверджується видатковим касовим ордером від 18 листопада 2016 року.

Отримання від ОСОБА_3 «Споживчий кредит» коштів в сумі 7000 грн. відповідач не заперечує. Як вбачається з матеріалів справи, умови кредитного договору відповідачем виконувалися, однак не у строки, визначені договором, що призвело до виникнення заборгованості.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 «Споживчий кредит» та стягуючи з ОСОБА_2 1190,82 грн.заборгованості за кредитним договором № 17.04.2016-000000135 від 17 квітня 2016 року, районний суд виходив з того, що згідно розрахунку заборгованості, наданого ОСОБА_3 «Споживчий кредит», заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становить 17860,19 грн., однак з даного розрахунку неможливо встановити за який період нараховувалася пеня, у якому розмірі вона нараховувалась, чи було враховано позивачем при нарахуванні пені часткове повернення ОСОБА_2 кредиту, нарахована позивачем пеня у розмірі 21527,52 грн. у кілька разів перевищує основну суму кредиту, відповідачем вже сплачено за договором 17960,00 грн. Тому, виходячи із засад розумності, справедливості, добросовісності та пропорційності, з вархуванням сплачених відповідачем за договором сум, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 1190,82 грн., що становить різницю між сплаченими нею сумами та нарахованою сумою боргу. Крім того, суд врахував долучений до матеріалів справи відповідачем ОСОБА_2 лист ОСОБА_3 «Споживчий кредит» щодо необхідності сплати ОСОБА_2 7023,49 грн. боргу за даним кредитним договором, який направлявся позивачем після подання до суду позовної заяви, а саме в грудні 2017 року (а.с.63), згідно якого відповідача було повідомлено, що у разі оплати нею 7023,49 грн. до 15.112.2017 року борг буде прощено із закриттям кредиту, що на переконання суду, свідчить про недобросовісність розрахунків позивача ОСОБА_3 «Споживчий кредит» та навмисне завищення заборгованості відповідача ОСОБА_2

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з наступних мотивів.

Як вбачається зі змісту кредитного договору №17.04.2016-000000135, такий укладено між ОСОБА_3 «Споживчий Центр», в особі ОСОБА_5 (кредитор), яка діє на підставі довіреності та ОСОБА_2 (позичальник).

У договорі №17.04.2016-000000135 відсутня інформація, чи є ОСОБА_3 «Споживчий кредит» фінансовою установою, відсутнє покликання на наявність у ОСОБА_3 «Споживчий кредит» ліцензії на здійснення фінансових послуг, відсутні відомості про внесення ОСОБА_3 «Споживчий кредит» в Реєстр юридичних осіб, що надають фінансові послуги.

Матеріали справи також не містять таких доказів, як і доказів того, що ОСОБА_3 «Споживчий кредит» є банківською установою. Тобто, позивачем не надано доказів того, що він має право надавати фінансові послуги, різновидом яких є укладення кредитних договорів.

З наведених мотивів, за умови відсутності доказів на підтвердження правомірності укладення ОСОБА_3 «Споживчий кредит» кредитного договору, підстав для задоволення апеляційної скарги та стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 «Споживчий кредит» заборгованості за кредитним договором, що становить 17860,19 грн. колегія суддів не вбачає.

Крім того, як встановлено судом, позивачем за вказаним договором повернуто кошти в розмірі, що значно перевищують отриману нею суму - 7000 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 «Споживчий кредит».

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 лютого 2018 року задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 лютого 2018 року скасувати.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31.05.2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

ОСОБА_6