Провадження № 2/761/78/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Осаулова А.А.

за участю секретаря Вольда М.А.

за участю представників учасників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Садового товариства «Бучанка», третя особа: ОСОБА_5 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2013 року до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом звернулись позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Садового товариства «Бучанка», третя особа: ОСОБА_5 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги уточнювались та змінювались по справі неодноразово та в остаточній редакції заяви від 13.11.2017 року були прийнятті судом до розгляду (т.5 а.с.64-79).

Зокрема, позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.02.2013 року позивачам стало відомо про те, що ОСОБА_2, познайомившись у маршрутному таксі №420 по дорозі 22.02.2013 року з міста Київ у м.Ірпінь з ОСОБА_1, останній усно поширила недостовірну й негативну інформацію про ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_2 розповсюдила, що у позові, поданому до Шевченківського райсуду м. Києва (справа № 2-4989/11 за за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_9 та інше про витребування майна із чужого незаконного володіння) ОСОБА_3 зазначили, що у садовий будинок АДРЕСА_1 завезли холодильник «Мінськ», а холодильника там немає. Ця інформація не відповідає дійсності.

Також ОСОБА_2 усно 22.02.13р. розповсюдила ОСОБА_1, що зазначення позивачами ОСОБА_3 у вказаному позові такої обставини про завезення на адресу АДРЕСА_1 щебня не відповідає дійсності, оскільки, як сказала ОСОБА_2 ОСОБА_1, цей щебінь ОСОБА_3 не завезли і не купили, а протиправно взяли на загальній територій СТ «Бучанка», тобто фактично вкрали у членів товариства. При цьому ОСОБА_2 не звернулась і досі у правоохоронні органи щодо такої крадіжки на її погляд. Поширенням недостовірної інформації щодо крадіжки позивачами щебня (каміння) відповідачка принизила честь і гідність позивачів, завдала позивачам душевні страждання.

Також ОСОБА_2 розповсюдила усно 22.02.13р. ОСОБА_1 інформацію і про те, що ОСОБА_3 у позові зазначали імена й адреси свідків, які можуть підтвердити обставини, якими обґрунтовано їх позовні вимоги до ОСОБА_11, ОСОБА_9 про визнання договорів дарування недійсними, зокрема, свідків ОСОБА_12, ОСОБА_19 та інші, але ті особи, як зазначила ОСОБА_2, не можуть бути свідками.

На думку позивачів, усна інформація щодо холодильника і свідків це спроба ОСОБА_2 «посіяти» у свідомості ОСОБА_1, як представника ОСОБА_3, сумніви в добропорядності позивачів.

ОСОБА_2, зокрема, стверджувала 22.02.13 р. ОСОБА_1 про те, що люди, яких ОСОБА_3 вказали як свідків, не можуть бути свідками обставин того, як відбулась підготовка ОСОБА_11 його майна в CT «Бучанка» до відчуження на користь ОСОБА_9 і саме процедура відчуження, так як цих громадян ОСОБА_3 підмовили й підкупили, щоб останні у суді при розгляді справи №1013/8802/2012 надали завідомо неправдиві показання, а ОСОБА_12 ще й не може бути свідком на думку ОСОБА_2 і тому, що не є членом цього CT. При цьому, ОСОБА_2 не звернулась і досі у правоохоронні органи щодо підкупу ОСОБА_3 свідків.

У 2013 р. в Ірпінському міському суді під час ознайомлення із матеріалами справи №1013/8802/2012 за вказаним позовом про визнання недійсними правочинів, вчинених внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 виявили дві заяви, зокрема, від 21.12.2012р. і від 23.05.2013р. в яких є інформація, що абсолютно протилежна зазначеній у вищевказаному колективному зверненню членів CT від 27.05.2007р. і таким чином позивачам стало відомо, що відповідачкою ОСОБА_2 21.12.12р. і в подальшому 23.05.2013 р. нею ж від імені зареєстрованого 23.04.2013 року у ЄДР юридичних осіб і фізичних осіб підприємців CT «Бучанка» створено недостовірну інформацію, яку в порушення приписів статті 28 Закону «Про інформацію» використано для посягання на права позивачів, томув черговий раз принижено їх честь і гідність.

До 22.04.2013, а саме у відсутність зареєстрованого статуту CT «Бучанка» ОСОБА_2 станом на 21.12.2012р. обіймала посаду голови правління на підставі рішення лише 4-х осіб , що підтверджує протокол засідання правління 15.05.2010 p., зокрема на підставі рішення лише членів правління CT «Бучанка» тоді, як CT «Бучанка» налічує 150 членів і відповідно до ст.16 Закону «Про кооперацію» голова кооперативу (по аналогії CT) обираються загальними зборами членів кооперативу на строк, визначений статутом, але не більше ніж п'ять років.

Отже, перше звернення, підписане ОСОБА_2 21.12.12р. і зареєстроване з зх.№7513, що адресувалося судді Линнику В.Я., неможливо вважати такий, що подано ОСОБА_2 від імені CT «Бучанка» .

Інші і два звернення, що подані і підписані ОСОБА_2 23 травня і 29 листопада 2013р., тобто після внесення 23.04.2013 року запису у ЄДР юридичних осіб і фізичних осіб підприємців щодо CT «Бучанка», які адресовані судді Мікуліну A.B., можливо вважати таким, що подано ОСОБА_2 від імені CT «Бучанка» .

В цих письмових зверненнях є прохання до суду розглядати судову справу без участі представника СТ «Бучанка» і одночасно в тих зверненнях письмово поширено таку негативну й недостовірну інформацію про те, що: «Єдиним свідком в цій справі міг бути ОСОБА_15 на той час він був головою правління СТ «Бучанка» і знав, як оформлювались документи з власника ОСОБА_11 на ОСОБА_9 на земельну ділянку та будівлю. Помер ОСОБА_15 в ІНФОРМАЦІЯ_1. Та чомусь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не звертались до ОСОБА_15, як до свідка, при його житті. За час судових тяганин ОСОБА_4, ОСОБА_3 приїзджають в СТ «Бучанка» вмовляють деяких членів товариства бути їх свідками (серед них є і постійні свідки в судових справах м. Ірпіня) і давати свідчення проти ОСОБА_16 Свого часу ОСОБА_4 і мені пропонувала бути її свідком.».

Оскільки 27.05.2007р. ОСОБА_2 та інші члени СТ підписали колективне звернення, адресоване Ірпінському міському суду, то письмові звернення від 21.12.12р., 23.05.13р. і 29.11.13р. є зловживанням правом на інформацію.

Оскільки частиною 3 статті 277 ЦК України встановлено презумпцію недостовірності негативної інформації, поширеної про особу, відтак, беручи до уваги, що відповідачкою ОСОБА_2 не надано доказів райсуду (до справи №760/27193/13-ц) на підтвердження достовірності поширеної нею усно інформації ОСОБА_1, ОСОБА_2 і як представником CT не надано доказів суду (до справи №760/27193/13-ц) на підтвердження достовірності інформації, поширеної 21.12.12р. у заяві, 23.05.13р. у заяві, то поширену інформацію (спірну) слід визнати неправдивою, недостовірною і зобов»язати відповідачів спростувати її, стягнути з відповідачів кошти на відшкодування завданої моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі і гідності позивачів, адже позивачі близько прийняли до серця недостовірну інформацію, мали місце вимушені зміни у їх життєвих стосунках, їм необхідний більший час та зусилля для відновлення попереднього стану ніж людині середнього віку чи молодому.

На думку позивачів, інформація, яка усно поширена гр. ОСОБА_2 громадянці ОСОБА_1 22.02.13р. та інформація, яка письмово поширена 21.12.12р., 23.05.13р., 29.11.13р. таким суддям Линник В.Я., Мікулін А. є негативною, недостовірною і такою, що ганьбить честь і гідність кожного з позивачів.

Діяннями кожного з відповідачів завдано моральну шкоду, оскільки порушено особисте немайнове право з кожного, а саме право на повагу до гідності та честі. Завдана моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності. Між описаними вище діями CT «Бучанка», діями гр. ОСОБА_2 та немайново шкодою, яка завдана кожному позивачу, є причинно-наслідковий зв'язок, оскільки приниження честі і гідності вчинено умисно, з метою дискредитувати позивачів і свідків в очах ОСОБА_1, суддів, секретарів судового засідання, і зокрема, внаслідок такої інформації ОСОБА_1 могла відмовитися від реалізації наданих їй повноважень представника ОСОБА_3

Тому, позивачі із урахування заяву про зміну вимог від 13.11.2017 року просили суд:

1. Визнати поширену ОСОБА_2 22.02.13р. ОСОБА_1 в усній формі інформацію про позивачів недостовірною і такою, що завдала душевні страждання, а саме:

- що у садовий будинок АДРЕСА_1 позивачі не завозили холодильник «Мінськ» і що у позовній заяві ОСОБА_3, ОСОБА_4, поданій у Шевченківський райсуд м. Києва, зазначили недостовірну інформацію про доставку холодильника на вказану адресу,

- що позивачі не купували щебінь і не було його доставки на адресу АДРЕСА_1, а без дозволу й без оплати взяли щебінь на території СТ «Бучанка» за межами садової земельної ділянки по АДРЕСА_1, що кваліфікується відповідачкою як крадіжка,

- що єдиним свідком відчуження ОСОБА_17 майна, розташованого у АДРЕСА_1, міг бути лише ОСОБА_15 як голова садового товариства,

- що позивачі підмовили й підкупили свідків ОСОБА_12, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_7, ОСОБА_20 та інших з метою давання ними завідомо неправдивих показань в Ірпінському міському суді при розгляді кожного ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_9, ОСОБА_11,

2. Спірну інформацію, що «Єдиним свідком в ... справі міг бути ОСОБА_15.» який тільки « ... і знав, як оформлювались документи з власника ОСОБА_11 на ОСОБА_9 на земельну ділянку та будівлю.», поширену в письмовій заяві 21.12.2012р. судді Іртиського міського суду Линнику Д.Я. громадянкою ОСОБА_2, діючої у відсутність рішення загальних зборів СТ «Бучанка» про обрання її головою правління, у відсутність запису у ЄДР про СТ «Бучанка», визнати недостовірною і такою, що завдала позивачам душевні страждання,

3. Спірну інформацію, що «Єдиним свідком в ... справі міг бути ОСОБА_15.» який тільки « ... і знав, як оформлювались документи з власника ОСОБА_11 на ОСОБА_9 на земельну ділянку та будівлю.», поширену СТ «Бучанка» через представника ОСОБА_2 у письмовій формі 23.05.2013 р., 29.11.13р. судді Іранського міського суду Мікуліну A.B., недостовірною і такою, що завдала позивачам душевні страждання,

4. Спірну інформацію, що позивач «...приїзджають в СТ «Бучанка» і «вмовляють деяких членів товариства бути їх свідками (серед них є постійні свідки в судових справах м. Ірпіня) і давати свідчення проти ОСОБА_11 «поширену у письмовій формі 21.12.12 р. судді Ірпінського міського суду Линнику В.Я. громадянкою ОСОБА_2, діючої у відсутність рішення загальних зборів членів CT «Бучанка» про обрання її головою правління, у відсутність запису у ЄДР про CT «Бучанка», визнати недостовірною і такою, що завдала позивачам душевні страждання, що ганьбить честь і гідність позивачів,

5. Спірну інформацію, що ОСОБА_4, ОСОБА_3 «...приїзджають в CT «Бучанка» і вмовляють деяких членів товариства бути їх свідками (серёд них є і постійні свідки в судових справах м.Ірпіня ) і давати свідчення проти ОСОБА_11, «поширену у письмовій формі 23.05.13р., 29.11.13р. судді Ірпінського міського суду Мікуліну A.B. садівницьким товариством «Бучанка» через представника ОСОБА_2, визнати недостовірною і такою, що завдала позивачам душевні страждання, що ганьбить честь і гідність позивачів,

6. Спірну інформацію як от те, що «Свого часу ОСОБА_4 і …» ОСОБА_2 «...пропонувала бути свідком.» , поширену у письмової формі 21.12.12р. судді Ірпінського міського суду Линнику В.Я. громадянкою ОСОБА_2, діючої у відсутність рішення загальних зборів членів СТ «Бучанка» про обрання ОСОБА_2 головою правління, у відсутність запису у ЄДР про CT «Бучанка», визнати недостовірною і такою, що завдала позивачам душевні страждання, що ганьбить честь і гідність позивачів,

7. Спірну інформацію як от те, що «Свого часу ОСОБА_4 і ...» ОСОБА_2 «...пропонувала бути свідком.», поширену у письмовій формі 23.05.13р., 29.11.13р. судді Ірпінського міського суду Мікуліну A.B. садівницьким товариством «Бучанка» через представника ОСОБА_2, визнати недостовірною і такою, що завдала позивачам душевні страждання, що ганьбить честь і гідність позивачів,

8. Зобов'язати громадянку ОСОБА_2 та СТ «Бучанка» спростувати у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили поширену спірну інформацію у спосіб, який поширено, а саме звернутися до Ірпінського міського суду (судді Линника В. з письмовим зверненням в якому спростувати, що:

- «Єдиним свідком в ... справі міг бути ОСОБА_15.» який тільки « ... і знав, як оформлювались документи з власника ОСОБА_11 на ОСОБА_9 на земельну ділянку та будівлю.»,

- ОСОБА_4, ОСОБА_3 «...приїзджають в CT «Бучанка» і вмовляють деяких членів товариства бути їх свідками (серёд них є і постійні свідки в судових справах м.Ірпіня ) і давати свідчення проти ОСОБА_11,

- «Свого часу ОСОБА_4 і ...» ОСОБА_2 «...пропонувала бути свідком.»

9. Стягнути з ОСОБА_2 і з СТ «Бучанка» на користь ОСОБА_3 по 15 000,00грн. для компенсації завданої приниженням честі і гідності моральної шкоди,

10. Стягнути з ОСОБА_2 і з СТ «Бучанка» на користь ОСОБА_4 по 15 000,00грн. для компенсації завданої приниженням честі і гідності моральної шкоди,

11. Судові витрати покласти на відповідачів.

В матеріалах справи містяться заперечення проти позову відповідача 1 та її ж як представника відповідача 2 - СТ «Бучанка», де зазначено про безпідставність позовних вимог, зважаючи на відсутність будь-яких розмов відповідачки із представником ОСОБА_1 в маршрутному таксі, вона ніколи не стверджувала про відсутність холодильника в будинку позивачів, а вона бачила його в їх будинку при знайомстві з ОСОБА_3 Єдиними свідком від СТ «Бучанка» в Ірпінському суду міг бути тільки ОСОБА_15 (колишній голова правління), оскільки тільки він знав як оформлювались документи на земельну ділянку та будинок з ОСОБА_11 та ОСОБА_9 Зазначила, що позивачі не надали жодних доказів, що справді поширена відповідачем інформації у справі є неправдивою, взагалі стосується позивачів та порочить їх честь та гідність (т.5 а.с.119-123).

В судовому засіданні позивачі та їх представник ОСОБА_1, а також вона ж як представник третьої особи позов підтримали в повному обсязі, пояснивши, що вищезазначена інформація є недостовірною та носить негативне значення для позивачів, а тому таке порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка - ОСОБА_1 пояснила суду, що познайомилась з позивачами у даній справі у 2010 році. 22.02.2013 року вона їхала в маршрутному таксі №420 в м. Ірпінь, де познайомилась з ОСОБА_2, яка повідомила ОСОБА_1 про те, що їй подобається суддя Линник В.Я. Крім того, ОСОБА_2 повідомила, що жодна нормальна людина не буде тримати холодильника на дачі і у позивачів не було в дачному будинку холодильника «Мінськ», а також повідомила, що саме позивачі вкради щебінь з території СТ «Бучанка». Внаслідок поширення такої інформації позивачі отримали моральні страждання та переживання, були тривалий час понурені та у них погіршився стан здоров»я. Вказаними діями відповідачки позивачі були обурені, їм завдано моральну шкоду.

Відповідач ОСОБА_2 та вона же як представник СТ «Бучанка» в судовому засіданні свої письмові заперечення підтримала в повному обсязі та просила в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Юзькової О.Л. від 20.01.2014 року у вказаній справі було відкрито провадження та проводились неодноразові судові засідання за участю сторін.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Юзькової О.Л. від 12.10.2016 року у вказаній справі було задоволено заяву про самовідвід головуючої судді та передано справу для повторного автоматичного розподілу між суддями Шевченківського районного суду м.Києва.

В подальшому після проведення повторного автоматичного розподілу 12.10.2016 року справу було передано в провадження судді Осаулова А.А., який ухвалою від 13.10.2016 року призначив її до судового розгляду за участю сторін.

Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.

Відтак, за ухвалою суду від 21.02.2018 року судом було призначено розгляд вказаної справи у загальному позовному провадженні із проведенням підготовчого судового засідання, яке було проведено протягом декількох судових засідань та закрито за ухвалою суду від 19.06.2018 року із призначенням судовий розгляд по суті.

Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За умовами до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.

Так, аналізуючи надані позивачами докази на підтвердження своїх позовних вимог судом встановлено, що 21.12.2012 року ОСОБА_2 як представником третьої особи СТ «Бучанка» у справі №1013/8802/2012 подано до Ірпінського міського суду Київської області заяву, а якій зазначалась серед іншого інформація про те, що «Єдиним свідком в цій справі міг бути ОСОБА_15 на той час він був головою правління СТ «Бучанка», знав, як оформлювались документи з власника ОСОБА_11 на ОСОБА_9 на земельну ділянку та будівлю. Помер ОСОБА_15 в ІНФОРМАЦІЯ_1. Та чомусь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не звертались до ОСОБА_15, як до свідка, при його житті. За час судових тяганин ОСОБА_4, ОСОБА_3 приїзджають в СТ «Бучанка» вмовляють деяких членів товариства бути їх свідками (серед них є і постійні свідки в судових справах м. Ірпіня) і давати свідчення проти ОСОБА_16 Свого часу ОСОБА_4 і мені пропонувала бути її свідком.» (т. 1 а.с. 5).

23.05.2013 року ОСОБА_2 як представником третьої особи СТ «Бучанка» у справі №1013/8802/2012 подано до Ірпінського міського суду Київської області заяву, в якій зазначалась серед іншого інформація про те, що «Єдиним свідком в цій справі міг бути ОСОБА_15 (голова правління з 09.1997 р. по 07.2004 р.), але на жаль він помер. Зі слів ОСОБА_15 мені відомо, що за бажанням сім'ї ОСОБА_3 ОСОБА_11 було оформлено дарування земельної ділянки і будинку» (т. 1 а.с. 79).

29.11.2013 року ОСОБА_2 як представником СТ «Бучанка» у справі №1013/8802/2012 подано до Ірпінського міського суду Київської області заяву, в якій зазначалась серед іншого інформація про те, що «Єдиним свідком в цій справі міг бути ОСОБА_15 (голова правління з 09.1997 р. по 07.2004 р.) і він знав, як оформлювались документи з члена садівницького товариства ОСОБА_11 на земельну ділянку та будинок на ОСОБА_9 Помер ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1. Але чомусь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не звернулись, як до свідка, до ОСОБА_15 А ОСОБА_9 в члени с.т. «Бучанка» в травні 2004 р. приймав саме ОСОБА_15 За час судових тяганин (з другого півріччя 2007 р.) ОСОБА_4 та ОСОБА_3 приїзжають в с.т. «Бучанка» вмовляють деяких членів товариства бути їх свідками (серед них є і постійні свідки в судових справах м. Ірпінь) давати свідчення проти ОСОБА_11 Свого часу ОСОБА_4 і мені пропонувала бути свідком (перша судова справа в 2007 р.) за «вознаграждение».

Як вбачається за змістом позовних вимог, то позивачі вважають вказану інформацію недостовірно та такою, що насправді порушує права позивачів на повагу до честі та гідності.

В контексті наведеного слід зазначити, що Верховний суд України у пункті 18 постанови Пленуму від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб'єктивно-оцінної (суб'єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з'ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб'єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб'єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб'єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам.

Із урахуванням наведеного в контексті поданої відповідачкою у листі від 29.11.2013 року на адресу судді Ірпінського міського суду Київської області інформації про позивачів (вмовляння бути свідками на боці однієї із сторін у спорі по цивільній справі, в тому числі за «вознаграждение») суд вважає, що така інформація не є твердженням про вчинення злочину позивачами, а є суб»єктивною думкою і поглядом відповідачки на певний розвиток подій, обставин відносин між сторонами щодо членства в СТ «Бучанка» та оформлення правочинів.

Вказане висловлювання відповідача є оціночним судженням, оскільки вони не містять у собі точну юридичну оцінку фактів, що висвітлюються, а характер формування своєї думки може не відображати чітких та юридично грамотних висловлювань в контексті кримінально-правових категорій про вчинення злочину позивачами.

У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).

Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48).

Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen &a (; Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України).

Інші листи на адресу суду від 21.12.2012 року та від 23.05.2013 року від імені відповідачки щодо єдиного свідка по цивільній справі ОСОБА_15 взагалі не містять жодної негативної інформації щодо позивачів, а тому жодним чином не порушують їх особисті немайнові права та не завдає шкоди таким особистим немайновим благам.

Серед іншого в доведенність своїх вимог з показань допитаної в якості свідка в суді ОСОБА_1 вбачається про поширення їй в усній формі відповідачкою інформації про позивачів як таких, що без дозволу та без оплати взяли щебінь з території СТ «Бучанка», а також іншої інформації про відсутність холодильника та підкуп свідків позивачами.

Між тим, в судовому засіданні відповідачка заперечувала вказані обставини в повному обсязі.

Згідно вимог ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних доказів у справі.

Відтак, суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_1 про розповсюдження їй відповідачкою 22.02.2013 року саме неправдивої і негативної інформації щодо позивачів, оскільки цей свідок є представником позивачів у цій справі, а тому особою зацікавленою у розгляді справи на користь позивачів та жодних інших даних про сам факт крадіжки щебня СТ «Бучанка» чи підкуп свідків свого підтвердження в судовому засіданні не знайшов, звернень до правоохоронних органів із відповідними наслідками їх розгляду по цьому факту не було, а перевірити твердження цього свідка про це іншим чином не видається за можливе.

Більше того, позивачами за всіма позовними вимогами у відповідності до п.п.а,б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення, оскільки оспорювані висловлювання хоч і частково стосуються позивачів, але не можуть вважатись твердженням вчинення ними протиправних діянь, які порушують їх особисті немайнові права як законослухняних громадянин та не завдають шкоди відповідним особистим їх немайновим благам, чи перешкоджає ним повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, відтак спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягає.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За умовами п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, згідно з положеннями ст..277 ЦК і ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, у відповідності до вимог п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Також, Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вказане, суд не находить за можливе спростовувати усі доводити позивачів на підтвердження своїх позовних вимог, оскільки по суті вирішення позовних вимог, підстав для задоволення позову не вбачається.

Також, суд не приймає до уваги та вважає помилковими твердження представника позивача про необхідність розгляду вказаної справи із застосування вимог ч.3 ст.277 ЦК України (в редакції до 27.03.2014 року), що діяла станом на час подання вказаного позову до суду, оскільки у відповідності до вимог ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Зокрема, у зв'язку зі внесенням з 27.03.2014р. змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому доказування Позивачем обгрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем 1 і 2 та її недостовірності поширеної Відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку.

На думку суду, позивачами в судовому засіданні не доведено, що уся поширена відповідачами у викладеному ними тексті у позові у наведеному контексті в цілому порушує особисті немайнові права позивачів або завдала шкоди їх особистим немайновим благам або вказує на недовіру людей чи змінило в бік погіршення відношення до них, а оціночні судження спростуванню не підлягають.

Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов»язання відповідачів опублікувати спростування вказаної вище інформації щодо позивачів, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації неправомірною суд не вбачає.

При вирішенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди судом враховано, що відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності з п.3 ч.2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

З огляду на наведене, підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача з відповідачів не вбачається, оскільки такі вимоги є супутніми та їх задоволення можливо лише в разі встановлення судом порушень прав позивача та протиправних дій щодо нього.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Керуючись ст. ст. 3-5, 258-259, 264-268, 272-283, 352-355 ЦПК України; ст. ст. 3, 32, 34, 68 Конституції України; ст.277, 297 ЦК України; постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, суд, -

в и р і ш и в :

відмовити в повному обсязі в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Садового товариства «Бучанка», третя особа: ОСОБА_5 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А.А.Осаулов

Повний текст виготовлено 19.11.2018 року