ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1116/18 Справа № 175/4630/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3, третя особа: Дніпропетровська дослідна станція інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України про визнання приватизації квартири незаконною, витребування квартири шляхом скасування у реєстрі прав власності запису та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

30 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3, третя особа: Дніпропетровська дослідна станція інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України. З урахуванням уточнень, просив визнати приватизацію 3-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 червня 2004 року НОМЕР_1, виданого Дніпропетровською дослідною станцією Інституту овочівництва і баштанництва незаконною; витребувати від ОСОБА_3, як спадкоємця ОСОБА_4, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно запису від 10 грудня 2009 року, реєстраційний номер майна НОМЕР_1, виселити ОСОБА_3 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.3-5,19-21,32-34 122а-128).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3, третя особа: Дніпропетровська дослідна станція інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України про визнання приватизації квартири незаконною, витребування квартири шляхом скасування у реєстрі прав власності запису та виселення - відмовлено (том 1 а.с.228-231).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (том 1 а.с.246-254).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_4 купив у ОСОБА_2 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 (нині Опитна) в с. Олександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 65,50 кв.м., житловою площею 41,90 кв.м. (том 1 а.с.94).

Спірна квартира належала особисто ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло НОМЕР_1 виданим 03 червня 2004 року Дніпропетровською дослідною станцією інституту овочівництва і баштанництва на підставі розпорядження №11 від 26 червня 1981 року (том 1 а.с.96).

Оскільки придбана квартира була в стані непридатному для проживання, ОСОБА_4 провів в квартири капітальний ремонт, який узгодив із територіальною громадою, в результаті перебудови квартири, вона змінила свій вигляд і як результат, на підставі рішень Виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №199 від 21 листопада 2007 року (том 1 а.с.155), №89 від 21 жовтня 2009 року (том 1 а.с.157) та за №99 від 18 листопада 2009 року (том 1 а.с.156) ОСОБА_4 набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 10 грудня 2009 року (том 1 а.с.159).

09 липня 2015 року помер ОСОБА_4 (том 1 а.с.62), після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_4. Заповітів ОСОБА_4 не залишав. У передбачений ст. 1270 ЦК України строк, 14 листопада 2015 року син спадкодавця ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контри з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 (том 1 а.с.58), внаслідок чого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори відкрита спадкова справа №640/15 (том 1 а.с.61). Так, для перевірки наявності або відсутності родинних відносин між ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4, державним нотаріусом ОСОБА_5 був направлений позивачу лист-запрошення (том 1 а.с.66).

Судом встановлено, що з моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, ні позивач ОСОБА_1 ні відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі АДРЕСА_3, не проживали, особистих речей в квартирі не мали, жодних претензій з боку місцевої громади та органу міліції (поліції) з приводу права на проживання та перешкоджання проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не висловлювалось і будь-яких розслідувань не проводилось. ОСОБА_1 з моменту придбання квартири ОСОБА_4 та на день його смерті фактично не проживав в спірній спадковій квартирі, в родинних стосунках з померлим не перебував, що підтверджується довідкою Олександрівської сільської ради, що зберігається в матеріалах спадкової справи (том 1 а.с.68). З дослідженого судом оригіналу домової книги на спірну квартиру, встановлено, що в квартирі зареєстрованим значився лише ОСОБА_4 (том 1 а.с.75-76).

Що стосується участі ОСОБА_1 у приватизації спірної квартири, то судом, у тому числі на підставі його пояснень у судовому засіданні, встановлено, що позивач на час приватизації в квартирі (де був зареєстрований) не проживав, власного майна не мав та не цікавився взагалі квартирою. Сама по собі реєстрація за певною адресою не підтверджує факт проживання особи за даною адресою, а відмітка у паспорті про реєстрацію не має значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. До того ж, позивачем не було надано суду підтвердження реєстрації в спірній квартирі на момент укладення договору купівлі-продажу квартири - 31 липня 2004 року, а сам він пояснив, що не пам'ятає подій того часу.

Ні ОСОБА_3, ні його батько за життя, будь-яких договорів найму (оренди) із позивачем не укладали, будь-яких прав на користування спірною квартирою позивач не заявляв. З моменту придбання квартири ОСОБА_4, тобто з 31 липня 2004 року, тобто коли ОСОБА_4 разом із своєю сім'єю вселився у придбану квартиру, пройшло понад тринадцять років, і жодного разу ОСОБА_1 не з'явився в квартирі, участі в утриманні квартири та благоустрої не приймав, коштів на утримання квартири не надавав і не заявляв будь-яких претензій на право проживання в спірній квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 будь-якого майнового права на спірну квартиру не має, позивач не надав жодного підтверджуючого доказу своєї зацікавленості в проживанні в спірній квартирі та доказів порушень процедури приватизації спірної квартири. З боку позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції при неповному встановлені обставин справи дійшов висновку, що позивач не проживав в квартирі, оскільки він пояснював протилежне, колегія судді не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції обґрунтував свої висновки та вони не спростовані апелянтом.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що суд першої інстанції без достатніх доказів встановив, що квартира була в непридатному для проживання стані та відсутність доказів вселення та фактичного проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги, щодо порушення процедури приватизації спірної квартири, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду;

Матеріалами справи підтверджено, що батько відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зареєстрував право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 10.12.2009, яке видано згідно рішення Виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області (том 1 а.с.53).

Квартира АДРЕСА_5 належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2004 року (том 1 а.с.94). Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченком Л.Л.

Згідно п. 2 договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2004, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, відчужена квартира належить Продавцю (ОСОБА_2.) на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 03.06.2004 року Дніпропетровською дослідною станцією Інституту овочівництва і баштанництва і зареєстрованого в Новомосковському інвентарбюро в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.06.2004 за р.НОМЕР_1 (том 1 а.с.95).

Вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним сторонами не ставилося, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 зареєстрував право власності відповідно до закону.

Натомість позивач не надав жодного доказу майнового права на спірну квартиру. В матеріалах справи наявна копія копії ордера на отримання житлової площі, що видана гр. ОСОБА_7 на право зайняття з сім'єю із 5 осіб 3-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_7 копію домової книги та довідку про реєстрацію місця проживання, зазначені документи, не свідчать про право власності останнього на квартиру.

Встановлені обставини свідчать, що оскільки позивач не довів наявність у нього права власності на спірну квартиру, то у нього відсутні законні правові підстави для звернення до суду з вимогами викладеними в позові, оскільки особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів якщо доведе, що її права порушені або не визнанні і ці доводи будуть ґрунтуватись на належних доказах.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: