Справа № 340/385/17
Провадження № 22-ц/779/309/2018
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Матківського Р.Й., Мелінишин Г.П.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: відповідача - ОСОБА_2,

позивача - ОСОБА_3 та його представника -

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду, ухваленого головуючим суддею Бучинським А.Б. 11 грудня 2017 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 із позовом про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги були мотивовані тим, що у зв'язку із невиконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань щодо повернення грошових коштів за договором позики, укладеного між ними 26.09.2014 року на суму 4 000 доларів США, яка на момент звернення з позовом була еквівалентна 104 477,20 грн, з кінцевим терміном повернення 30.05.2015 року, у нього утворилася заборгованість у розмірі 328 905,07 грн, з яких 104 477,2 грн - основний борг, 111 415,40 грн - проценти за користування коштами, 6 578 грн - 3% річних 83 366,91 грн пені та 23 067,56 грн інфляційних втрат. Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідач відмовляється повертати вказану заборгованість та з врахуванням зменшення позовних вимог, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 185 215,94 грн, з яких 106 816,77 грн - основний борг, 72 468,82 грн - проценти за користування коштами та 5 930,35 - 3% річних, а також судові витрати у розмірі 7 612,15 грн, з яких 1 852,15 грн судовий збір, 4 480 грн витрати на правову допомогу та 1 280 грн витрат, пов'язаних з явкою до суду.

Рішенням Верховинського районного суду від 11 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 179 285,59 грн заборгованості за договором позики, а також 7 612,15 грн судових витрат, з яких: 1 852,15 грн - судовий збір, 4 480 грн - витрати на правову допомогу та 1 280 грн - витрати, пов'язані з явкою до суду.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не було враховано того, що написавши розписку про отримання коштів у сумі 4000 доларів США, він вказані кошти не отримав. А тому, на думку ОСОБА_2, прав на одержання вказаних коштів у ОСОБА_3 не виникло. При цьому, апелянт звертає увагу суду на те, що дана розписка була написана під примусом позивача, який погрожував йому фізичною розправою. Також ОСОБА_2 вказує на те, що заборгованість у нього перед позивачем дійсно була внаслідок здійснення підприємницької діяльності із продажу взуття, однак протягом 2015-2017 років він частинами борг погашав. Крім того, зазначає апелянт, судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні його клопотання про долучення до матеріалів справи дисків із звукозаписом телефонних розмов сторін та про призначення судової експертизи для підтвердження ідентичності голосів. Посилаючись на вищенаведене, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній. Крім того, зазначив, що він не заперечує наявність заборгованості перед ОСОБА_3 в сумі 2400 доларів США, яка виникла не з договору позики грошей, а із зобов'язань щодо закупівлі у позивача взуття. Вказав, що ним повернуто ОСОБА_3 1600 доларів США із заборгованості в сумі 4000 доларів США, також у позивача в заставі залишається партія взуття на суму 2400 доларів США. Вважаючи оскаржене рішення незаконним і необґрунтованим, ОСОБА_2 просить його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3

ОСОБА_3 та його представник доводи апеляційної скарги заперечили. ОСОБА_3, зокрема, пояснив, що відповідач здійснював у нього закупівлю партій взуття на продаж, оскільки займався підприємницькою діяльністю. Однак, він заборгував за продукцію біля 8000 доларів США, про що є відповідні документальні докази, і з цього приводу готується позов до господарського суду. Однак, він вказав, що 4000 доларів позики у названу суму заборгованості не входять, ці кошти (4000 доларів США) надавались ним відповідачу окремо, і вони з їх підприємницькою діяльністю не пов'язані. ОСОБА_5 в засіданні апеляційного суду визнав, що дійсно вів з ОСОБА_2 телефонні розмови про повернення заборгованості, які останній записав їх на мобільний телефон. Однак, зазначив, що жодного разу у цих розмовах не визнавав посилання відповідача на неотримання 4000 доларів США згідно боргової розписки. Позивач вказав, що в телефонних розмовах, яких було проведено з ОСОБА_2 багато разів, йшлася мова про їх бізнесові справи, про наявність заборгованості по оплаті за партії взуття, про можливі шляхи вирішення їх спірних відносин; але вважає, що ці розмови ніяким чином не підтверджують доводи відповідача про необґрунтованість позову. Вважаючи рішення суду законним, ОСОБА_3 та його представник просили залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, а наявність боргового документа в позивача підтверджує невиконання відповідачем свого зобов'язання щодо повернення грошових коштів відповідно до частини третьої статті 545 ЦК України. Місцевим судом до цих правовідносин застосовано правила статей 1046 - 1050 ЦК України щодо договору позики та положення статей 526, 611, 625 ЦК України стосовно загальних умов виконання зобов'язання та порушення умов виконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів з цим висновком погоджується, оскільки боргове зобов'язання ОСОБА_2 підтверджується письмовою розпискою, оригінал якої долучено до матеріалів справи. Відповідач не заперечив, що ця розписка дійсно підписана ним. Його твердження про те, що розписка написана під психологічним тиском позивача та інших осіб, загрозою фізичного впливу та розправою, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 з цього приводу до правоохоронних органів не звертався і ніяких доказів протиправного впливу на нього немає.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не з'ясовано дійсну природу спірних правовідносин стосовно боргу, які склались між сторонами, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

З тексту власноручної розписки ОСОБА_2 вбачається, що 26.09.2014 року ним від ОСОБА_3 отримано 4000 доларів США із зобов'язанням повернути ці кошти кредитору до 30 травня 2015 року (оригінал розписки - а.с.97). В розписці обумовлено право ОСОБА_2 дострокового повернення боргу або сплату його частинами. Сторонами також узгоджено штрафні санкції за невиконання або несвоєчасне виконання договору позики грошей. Належних та допустимих доказів того, що відповідач в дійсності не отримав від ОСОБА_3 суму коштів, зазначену у розписці, та посилань апелянта на повернення ним кредитору частини коштів в сумі 1600 доларів США, суду не надано. Із змісту телефонних розмов між сторонами, звукозапис яких надано ОСОБА_2, теж не можна зробити безсумнівних висновків про істотні для вирішення даного цивільно-правового спору обставини, на які наголошує апелянт.

Твердження ОСОБА_2 про те, що спірні правовідносини, які виникли між ним та ОСОБА_3, є фактично новацією боргу в позикове зобов'язання, не може бути прийнято до уваги, оскільки з досліджених обставин справи не можна зробити висновок про те, що між сторонами стосовно коштів в сумі 4000 доларів США існує первісне зобов'язання.

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути змінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється в формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання між тими ж сторонами (новація).

З аналізу названих норм вбачається, що новація - це угода про заміну первинного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання. Юридичною підставою для зобов'язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов'язання.

Угода про заміну первинного зобов'язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов'язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов'язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов'язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов'язання.

Колегія суддів зауважує, що ні із змісту боргової розписки ОСОБА_2, ні з інших матеріалів справи та доказів, досліджених судом, не можна зробити висновок про те, що між сторонами до складання розписки існували інші договірні зобов'язання і була домовленість про новацію.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 11 грудня 2017 року в даній справі - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 29 березня 2018 року.

Головуючий: В.А. Девляшевський

Судді: Р.Й. Матківський

Г.П. Мелінишин