Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 127/16614/15-ц

провадження № 61-2371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2015 року у складі судді Гриневича В. С. та рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 січня 2016 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Жданкіна В. В., Медяного В. М.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дітей.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 1998 року між

ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1) та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2013 року.

За час перебування у шлюбі, у сторін народилось двоє дітей: дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Діти проживають разом із ОСОБА_1 та перебувають на її утриманні. На забезпечення потреб дітей вона витрачає багато коштів, зокрема, на їх лікування, розвиток, відпочинок тощо. На неодноразові звернення позивачки до відповідача з проханням допомогти забезпечити дітям належний рівень життя відповідач не відреагував та матеріальну допомогу не надає.

У зв'язку з викладеним та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, посилаючись на положення статті 185 СК України, ОСОБА_1 просила стягнути із ОСОБА_2 на свою користь додаткові витрати на утримання дітей у розмірі 245 308 грн 22 коп.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня

2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в сумі 4 082 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір в розмірі

40 грн 82 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що фактично позивач поніс додаткові витрати на дітей в розмірі 8 164 грн, з яких витрати на лікування дітей в розмірі 7 229 грн та витрати на розвиток музичних здібностей в розмірі 935 грн, а тому половину цих витрат - 4 082 грн відповідач повинен відшкодувати позивачу.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня

2015 року змінено в частині розміру судового збору, збільшивши його з

40 грн 82 коп. до 243 грн 60 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення із ОСОБА_2 судового збору з 40 грн 80 коп. до 243 грн 60 коп., рішення суду апеляційної інстанції в цій частині мотивовано тим, що мінімальна заробітна плата станом на час звернення до суду із цим позовом становить 243 грн 60 коп. А тому з урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» сума судового збору, яка підлягає стягненню, становить 243 грн 60 коп.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

10 лютого 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 січня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без участі позивача у судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу поверхнево.

Суди не надали належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 жовтня 2013 року.

За час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє дітей: дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Діти проживають разом із ОСОБА_1 та перебувають на її утриманні.

ОСОБА_2 отримує пенсію, яка за 2014 рік склала 10 962 грн.

ОСОБА_1 понесено витрати на лікування дітей у розмірі 8 164 грн, що підтверджується: висновком обстеження головного мозку від

06 листопада 2015 року, проведеним ОСОБА_4, та платіжним документом про оплату проведення цього обстеження у розмірі 650 грн (а. с. 217-218, т. 1); квитанцією до прибуткового касового ордеру від 18 листопада 2014 року на суму 160 грн та від 16 червня 2015 року на суму 200 грн за проведення УЗД та надання консультації лікаря дочці ОСОБА_3 (а. с. 230, т. 1); актом виконаних робіт від

26 серпня 2015 року на суму 2 970 грн, рахунком від 26 серпня 2015 року на таку суму та квитанцією про сплату цих коштів (а. с. 219 - 221, т. 1); актом виконаних робіт від 29 серпня 2015 року на суму 774 грн, рахунком від

29 серпня 2015 року на таку суму та квитанцією про сплату цих коштів

(а. с. 222 - 224, т. 1); актом виконаних робіт від 29 серпня 2015 року на суму

2 475 грн, рахунком від 29 серпня 2015 року на таку суму та квитанцєю про сплату цих коштів (а. с. 229, 232-233, т. 1).

Згідно з квитанцією від 25 вересня 2015 року № 60 на суму 660 грн та від

28 вересня 2015 року № 39 на суму 275 грн ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було сплачено батьківську плату за музичну школу в загальній сумі 935 грн. Встановлено, що ці кошти було сплачено позивачем.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Згідно з частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати,

тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від

13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17.

Встановивши вказані обставини, які підтверджено належними та допустимими доказами, керуючись наведеною нормою права, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивач понесла фактичні додаткові витрати у сумі 8 164 грн, з яких витрати на лікування дітей - 7 229 грн та витрати на розвиток музичних здібностей дітей - 935 грн, а тому з огляду на положення статей 141, 180, 185 СК України дійшли висновку про стягнення половини цих витрат із відповідача на користь позивача.

У задоволенні іншої частини позовних вимог суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили, оскільки вони не доведені належними та допустими доказами відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій).

Доводи заявника про те, що суд першої інстанції розглянув справу без її участі є безпідставними з огляду на таке.

В судових засіданнях 05 серпня 2015 року, 30 вересня 2015 року,

04 листопада 2015 року, 07 грудня 2015 року, 21 грудня 2015 року

ОСОБА_1 та її представник, адвокат ОСОБА_5, позовні вимоги підтримали з наведених у позові підстав та просили їх задовольнити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Разом з тим в судовому засіданні 21 грудня 2015 року судом, після оголошення матеріалів справи, була оголошена перерва перед судовими дебатами. За клопотанням саме позивача наступне судове засідання було призначено на 22 грудня 2015 року о 09 год. 00 хв. Однак в судове засідання 22 грудня 2015 року позивач не з'явилася, не повідомивши про причини неявки в судове засідання.

Таким чином, оскільки з'ясування обставин справи та перевірка їх доказами фактично були завершені судом у судовому засіданні 21 грудня 2015 року за участю як позивача, так і відповідача, суд взявши до уваги неявку в судове засідання, призначене на 22 грудня 2015 року, без поважних причин позивача, що має ознаки зловживання своїми процесуальними правами, дійшов правильного висновку про можливість продовження розгляду справи без участі позивача за наявними у справі матеріалами.

Заява ОСОБА_1 від 22 грудня 2015 року про відкладення розгляду справи обґрунтовано судом не розглядалась, оскільки вказана заява надійшла до суду після завершення судового засідання. Так, судове засідання у справі завершено о 09 год. 25 хв., (а. с. 237, т. 1 - журнал судового засідання), тоді як заява про відкладення розгляду справи надійшла електронною поштою о 09 год. 45 хв. (а. с. 246, т. 1).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня

2015 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило