Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 405/6039/15

провадження № 61- 900св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 травня 2016 року у складі суддів: Франко В. А., Кривохижі В. І, Сукач Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі - ТОВ «Автокредит Плюс») про захист прав споживача.

Позовна заява мотивована тим, що 07 квітня 2014 року нею підписано заяву про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ «Автокредит Плюс», згідно з умовами якого ОСОБА_2 передано у лізинг автомобіль «Skoda Roomster», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 строком на 60 місяців. Відповідно до пункту 14.1.7 цього договору позивач внесла аванс у сумі 20 800 грн, однак 13 червня 2015 року працівниками ДАІ у неї був вилучений автомобіль, як такий, що оголошений у розшук та переданий відповідачу. В подальшому реалізований ТОВ «Автокредит Плюс». Оскільки на момент вилучення автомобіля у позивача не було заборгованості за договором лізингу, просила стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_4 56 052,63 грн та відшкодувати моральну шкоду у сумі 10 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2015 року в складі судді: Шевченко І. М. позов задоволено. Стягнено з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_4 кошти у сумі 56 052,63 грн та моральну шкоду у сумі 10 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вилучивши автомобіль у позивачки відповідачем фактично розірвано договір лізингу, а тому позовні вимоги в частині стягнення сплачених позивачкою коштів в сумі 56 052,63 грн підлягають задоволенню в повному обсязі. Незаконними діями продавця, а саме безпідставним вилученням автомобіля всупереч договору лізингу позивачу заподіяно моральну шкоду і позовні вимоги в частині стягнення 10 000 грн також підлягають задоволенню. Визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд виходить з того, що душевні страждання позивача носять довготривалий характер, дії відповідача є не законними, позбавили позивачку користуватись автомобілем.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 11 травня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнено з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_4 суму 56 052,63 грн. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що договір фінансового лізингу не було нотаріально посвідчено, а тому він є нікчемним.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року, ТОВ «Автокредит Плюс» посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржене рішення в частині задоволення позову ОСОБА_4 та стягнення з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_4 суми 56 052,63 грн і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у позові. В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Касаційна скарга мотивована тим, що: укладений між сторонами договір відповідає установленим законом вимогам, необхідним для чинності правочину; умови договору є справедливими; ліцензії не потрібно; нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов'язковим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 травня 2016 року у справі відкрите касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 07 квітня 2014 року позивачем підписано заяву про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу ТОВ «Автокредит Плюс», згідно з умовами якого ОСОБА_2 передано у лізинг автомобіль «Skoda Roomster», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 строком на 60 місяців.

Апеляційний суд встановив, що договір фінансового лізингу від 07 квітня 2014 року, підписаний між ОСОБА_4 та ТОВ «Автокредит Плюс», не було нотаріально посвідчено.

Підставою недійсності правочину згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. До таких правочинів застосовуються наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю сутністю такий договір є змішаним договором, оскільки містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, що відповідає частині другій статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.

Встановивши, що договір фінансового лізингу від 07 квітня 2014 року, підписаний між ОСОБА_4 та ТОВ «Автокредит Плюс», не було нотаріально посвідчено, апеляційний суд зробив правильний висновок про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду в оскарженій частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскарженій частині без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 березня 2017 року було зупинене виконання рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскарженій частині без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія суддів поновлює виконання рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 травня 2016 року.

Оскільки рішення апеляційного суду в оскарженій частині залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 травня 2016 року в оскарженій частині залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 травня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В.П. Курило