Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 703/6177/15-ц

провадження № 61-8051св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідачі: Смілянська міська рада Черкаської області, Житлово-будівельний кооператив № 7 «Тясмин», Обслуговуючий кооператив «Сміла»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 березня 2016 року у складі колегії суддів: Фетісової Т. Л., Качана О. В., Захарової А. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Смілянської міської ради Черкаської області, Житлово-будівельного кооперативу № 7 «Тясмин» (далі - ЖБК № 7), Обслуговуючого кооперативу «Сміла» про визнання права власності за набувальною давністю.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що з вересня 2003 року вони живуть у квартирі АДРЕСА_1 і оплачують комунальні послуги, тобто відкрито і безперервно володіють та користуються цим об'єктом нерухомості понад 10 років, що є підставою для визнання за ними права власності на квартиру згідно з частиною першою статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Враховуючи наведене, позивачі просили визнати за ними право власності за набувальною давністю по 1/2 частини вказаної квартири за кожним.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 лютого 2016 року у складі судді Компанійця О. В. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 52,1 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 52,1 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі добросовісно заволоділи спірною квартирою та з 2003 року відкрито, постійно, безперервно проживають у ній понад 10 років, що є підставою для визнання за ними права власності на це нерухоме майно за набувальною давністю. Оскільки вони набули це право під час шлюбу, то мають право на рівні частки у квартирі.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 23 березня 2016 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що законний власник спірної квартири помер ІНФОРМАЦІЯ_2, спадщину після нього ніхто зі спадкоємців не прийняв, тому спірна квартира повинна була перейти до держави. Однак суд першої інстанції не визначився з належним відповідачем у справі,ацивільно-процесуальний закон не передбачає право суду на стадії апеляційного провадження залучати осіб, які не брали участі в розгляді справи в суді першої інстанції, в тому числі як співвідповідачів.

У квітні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 березня 2016 року і залишити в силі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 лютого 2016 року.

Касаційна скарга позивачів обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не перевірив у достатньому обсязі законність і обґрунтованість рішення місцевого суду по суті вирішеного спору, його висновків не спростував, не звернув уваги на зміст і підставу заявлених позовних вимог та характер спірних правовідносин, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які були власниками спірної квартири, із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася. Відповідно держава не реалізувала права, яке мала на підставі частини третьої статті 524, пункту 2 частини першої статті 555, статті 560 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), що втратив чинність з 01 січня 2004 року у зв'язку з прийняттям ЦК України від 16 січня 2003 року. Чинний ЦК України не містить положень щодо переходу до держави права на спадкове майно. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність у держави права на предмет позову станом на 2015 рік, тому відсутні підстави для залучення до участі в справі податкової інспекції як представника держави. Апеляційний суд не встановив факту недобросовісності заволодіння ними квартирою, вони одержали ключ від неї у керівника ЖБК, ОСОБА_1 уклав договір на участь в утриманні будинку і прибудинкової території. Смілянська міська рада просила скасувати рішення суду першої інстанції саме з підстави, що вказаний договір було укладено, а тому вони правомірно володіли спірною квартирою. Смілянська міська рада наголошувала, що лише безтитульне (без законних підстав) володіння чужим майном є підставою для набуття права власності за набувальною давністю. Однак Смілянський міськрайонний суд встановив, що вони заволоділи квартирою саме без законних підстав. Не спростував цього і апеляційний суд. Крім цього, прямої заборони залучати до участі у справі співвідповідачів чи третіх осіб на стадії апеляційного провадження Цивільний процесуальний кодекс України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), не містить. Рішення апеляційного суду позбавляє їх права доступу до судочинства, оскільки в разі їх звернення до суду з позовом до Смілянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю суд правомірно відмовить у новому позові з тих підстав, що держава не має права претендувати на спірну квартиру. Однак і залучити орган місцевого самоврядування суд не зможе, так як існуватиме оскаржуване рішення апеляційного суду. Залишення в силі рішення апеляційного суду призведе до порушення їх права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відмова в позові до належного відповідача позбавляє їх можливості визнання судом набутого ними цивільного права. Це є порушенням права на ефективний засіб правового захисту, визначеного статтею 13 Конвенції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, а ухвалою від 11 липня 2016 року - справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 703/6177/15-ц передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Установлено, що 01 липня 1994 року на підставі довідки, виданої міським управлінням житлово-будівельних кооперативів від 04 грудня 1993 року,право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син ОСОБА_3 - ОСОБА_4

За інформацією, наданою Смілянською міською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася.

01 вересня 2003 року між ЖБК № 7 в особі голови правління Литвиненко М. М. та ОСОБА_1 було укладено договір найму житла в будинках ЖБК, а саме квартири АДРЕСА_1 (далі - Договір).

Пунктом 5.1 Договору визначено, що він вважається укладеним з моменту підписання його сторонами та діє один рік.

Якщо в термін 10 днів після закінчення дії Договору сторони не повідомлять одна одну про бажання розірвати його, дія Договору продовжується на той же строк (пункт 5.2 Договору).

Судами встановлено, що з 01 вересня 2003 року позивачі користуються спірною квартирою та оплачують комунальні послуги.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України.

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивачі вселилися до спірної квартири і користуються нею на підставі договору найму житла. Тому передбачені законом правові підстави для визнання за ними права власності на вказане майно за набувальною давністю відсутні.

З наведених мотивів пред'явлений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, висновок апеляційного суду про відмову в позові у зв'язку з незалученням до участі у справі належного відповідача є необґрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 58 ЦК Української РСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони мали на увазі.

Висновок суду першої інстанції про те, що Договір є удаваною угодою, не ґрунтується на вимогах законодавства. В установленому законом порядку вказаний Договір не визнаний недійсним.

Володіння, яке спирається на певну правову підставу (законне володіння), захищається цивільно-правовими засобами відповідно до чинного законодавства.

Тому рішення суду першої інстанції про задоволення позову і визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру за набувальною давністю не відповідає вимогам частини першої статті 344 ЦК України.

Судами неправильно застосовано вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги, які ґрунтуються на тому, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про наявність у держави права на предмет позову, не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеними обставинами справи і положеннями законодавства.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції і рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Смілянської міської ради Черкаської області, Житлово-будівельного кооперативу № 7 «Тясмин», Обслуговуючого кооперативу «Сміла» про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний