Апеляційне провадження № 22-ц/796/3104/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 759/12710/16-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач) суддів Вербової І.М., Поліщук Н.В., за участю секретарів судового засідання Коцюрби Л.О., Пащенко О.П.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва»,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухваленого 20 грудня 2017 року під головуванням судді Шум Л.М., в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва о 16 год. 22 хв.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» звернулося з позовом до ОСОБА_2, третя особа Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація про виселення.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Києва, перебуває у господарському віданні та на обслуговуванні позивача. Відповідно до ордеру №244 від 15.03.1990 року ОСОБА_4, як одинокому, була виділена в зазначеному будинку однокімнатна ізольована квартира №69. За період проживання в квартирі ОСОБА_4 з письмовими заявами про проживання та реєстрацію кого-небудь із членів сім'ї до житлових органів не звертався. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 було знято з реєстраційного обліку, у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2. Після цього встановлено, що у зазначеній квартирі без будь-яких правових підстав проживає ОСОБА_2, яка перебуває на реєстраційному обліку за іншою адресою і комунальні послуги по спірній квартирі не сплачує. З посиланням на те, що ОСОБА_2 поселилась в квартиру АДРЕСА_1 без достатніх правових підстав та продовжує проживати в ній незаконно позивач просив виселити її з зазначеної квартири, без надання іншого жилого приміщення.

17.07.2017 судом прийнято до розгляду та об'єднано в одне провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва про визнання права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що з 12 квітня 1974 року по день смерті ОСОБА_4 вона з останнім перебувала в шлюбі. Зразу після реєстрації шлюбу вони проживали у комунальній квартирі АДРЕСА_2. Після отримання чоловіком ордеру на квартиру АДРЕСА_1, вона разом з чоловіком та за його згодою стала проживали у спірній квартирі. Спільними зусиллями разом з чоловіком вони здійснили в ній ремонт проте, через хворобу чоловіка,який був інвалідом та у зв'язку з доглядом за ним та власною зайнятістю вона не була зареєстрована в квартирі. Після смерті чоловіка,який загинув трагічно, вона продовжує проживати у квартирі, належним чином утримує її, сплачує комунальні послуги,в квартирі находяться її речі, зокрема, піаніно, яке її потрібно для роботи, а тому вважає,що вона за зазначених обставин набула права користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року позов КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» задоволено,та виселено ОСОБА_2 з самовільно зайнятої однокімнатної ізольованої квартири комунальної власності АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову КП «КК з ОЖФ Святошинського району м. Києва» та про задоволення її зустрічного позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення без участі ОСОБА_2 та її представника в останньому судовому засіданні під час судових дебатів, хоча 19.12.2017року вона подала заяву про відкладення розгляду справи. Судом неналежно та не в повному обсязі досліджені обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи та безпідставно зроблено висновок про те, що в квартирі вона проживає без достатніх правових підстав, в той час як з 1990 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 по день його смерті і проживала з ним з його згоди та однією сім'єю. Після смерті вона особисто та за підтримки управління освіти Подільського району, профспілкового органу та адміністрації ліцею №100, в якому вона працює багато років, зверталась до органів влади про закріплення за нею спірної квартири, оскільки іншого житла у неї не має. Вона є людиною похилого віку (1936 року народження) ветеран праці,але по теперішній час працює та перебуває на квартирному обліку, іншого житла не має. Після того,як її було відмовлено в реєстрації в спірній квартирі, вона за клопотанням адміністрації була зареєстрована в гуртожитку, але там не проживає, оскільки там відсутні умови і фактично її надано лише реєстрацію.

Суд не взяв до уваги та не надав належної правової оцінки доказам, які підтверджують її постійне проживання у спірній квартирі, а саме: особисті листи за адресою спірної квартири, медичну картку, яка свідчить про медичне обслуговування з 1990 року за місцем розташування квартири в Святошинському ( раніше Ленінградському) районі м. Києва, квитанції про сплату нею комунальних послуг та показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які повністю підтвердили постійне проживання сім'ї у спірній квартирі та ведення господарства, побуту з її чоловіком.

Ну думку ОСОБА_2 суд також незаконно послався в своєму рішенні на рішення суду від 8 грудня 1998 року за позовом ДКПЖГ про її виселення , оскільки це рішення не створює преюдицію.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник КП &qu>П;«Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» проти апеляційної скарги заперечувала, подала письмовий відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням вимог закону і просила залишити його без мін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 6 лютого 2015 року позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 а.с. 5 т.1).

За розпорядженням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 15.03.1990року ОСОБА_4 (на одну особу) було видано ордер №244 серії К на право зайняття жилого приміщення, житловою площею 19,1 кв.м., яка складається з однієї ізольованої кімнати за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1а.с. 9-10).

12.04.1974 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т. 1 ас. 148).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (т. 1 ас. 150).

Відповідно до довідки форми №3 від 06.10.2015, ОСОБА_4 знято з реєстрації, у квартирі АДРЕСА_1, у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1, при цьому встановлено,що інші особи у вказаному житловому приміщенні зареєстрованими не значаться (т. 1 ас. 8).

Ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, яка видавалася за ордером померлому ОСОБА_4, є власністю територіальної громади м. Києва, відноситься до сфери управління Святошинської РДА м. Києва та перебуває у комунальній власності, у господарському відання та обслуговуванні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», тому останній належить право вимоги щодо виселення осіб, які займають приміщення без відповідних правових підстав.

Суд першої інстанції вважав встановленими обставини того, що наймач спірної квартири ОСОБА_4 за життя письмову згоду на вселення ОСОБА_2 не надавав, питання щодо її реєстрації належним чином ніколи не вирішувалось і в період з 1990 року по 1996 року ОСОБА_4 ніколи не звертався до житлових органів щодо реєстрації членів його сім'ї, також від нього не надходило заяв про тимчасове проживання в жилому приміщенні інших осіб, нарахування житлово-комунальних послуг здійснювалось з розрахунку на одну особу. ОСОБА_2 за життя свого чоловіка - наймача спірної квартири ніколи зареєстрованою у спірному житловому приміщенні не була.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 проживала в квартирі на правах тимчасового мешканця і після смерті чоловіка продовжувала в ній проживати без належної правової підстави, що підтверджуються листом Подільської РДА в м. Києві від 08.12.014 №96к (т. 1 ас. 156) та актами сусідів складених у вересні 1996 та 21.08.2015року (т. 1 ас. 154-155).

При вирішенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 ,суд першої інстанції виходив з того, що остання не надала достатніх та належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що з часу отримання ОСОБА_4 ордеру на зазначену квартиру вона проживала в квартирі постійно та поселилась за згодою чоловіка, як член його сім'ї.

Проте, з такими висновками суду не можливо погодитися, оскільки суд дійшов їх на порушення процесуального права, яке полягає в тому, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а ті обставини, що мають значення для справи та які суд вважав встановленими є недоведеними.

Зазначенні порушення процесуального права потягнули за собою порушення та невірне застосування матеріального права, з огляду на що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим, з огляду на що воно підлягає скасуванню та ухваленню по справі нового судового рішення.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених,невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 10,60 ЦПК України, який був чинним на час звернення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» та ОСОБА_2 до суду, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вимога щодо подання доказів (статті 12 та 81) передбачена і нині діючим цивільним процесуальним Кодексом,який розпочав діяти під час розгляду справи, з 15.12.017 року та діяв на день винесення рішення суду яке оскаржується - 20.12.2017 року.

Як вбачається, не визнаючи позовні вимоги Комунального підприємств про виселення та звернувшись з зустрічним позовом про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на підтвердження заявлених вимог та факту постійного проживання в квартиріАДРЕСА_1, в якості члена сім'ї наймача - ОСОБА_4 надала наступні докази.

Так, згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 12 квітня 1974 року перебували у шлюбі .

Зазначена обставина свідчить про те, що до смерті чоловіка вони були сім'єю і вселення дружини в квартиру, яку в 1990 році отримав чоловік, відбулося за згоди останнього,тобто перебування в шлюбі не потребує додаткового доказування факту проживання дружин та чоловіка однією сім'єю,з усіма передбаченими законом її ознаками .

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на спростування факту проживання ОСОБА_2 в спірній сім'ї в якості члена сім'ї наймача квартири - її чоловіка ОСОБА_4 однією сім'єю, як і , з іншої сторони, відсутні також докази на підтвердження доводів Комунального підприємства, що ОСОБА_2 поселилась в квартирі без належної правової підстави та письмової згоди чоловіка - наймача квартири.

Позивачкою ОСОБА_2 надані також квитанції про оплату комунальних платежів по спірній квартирі, починаючи з 1990 року, що підтверджує її доводи про те, що за домовленістю з чоловіком всі платежі проводила вона (т.1ас.163-189).

Про проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі свідчить також факт отримання нею медичної допомоги протягом 1990-1996 років в медичних установах Святошинського (Ленінградського) району м. Києва, де територіально знаходиться спірна квартира та отримана на її ім'я поштова кореспонденція за адресою цієї квартири (т.1 а.с.160-162).

Одночасно з зазначеними доказами позивачкою також надавалась акти мешканців будинку АДРЕСА_3, підписи яких завірено начальником ЖЄК-504 10.12.1997 року про те, що вона ніколи в квартирі АДРЕСА_3 не проживала, в квартирі проживає її син та внучка, до яких вона разом з чоловіком приходила в гості (т.1 ас.235).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6.(листоноша) та ОСОБА_7 також підтвердили факт постійного, з часу заселення та до теперішнього часу, ОСОБА_2 разом з чоловіком в спірній квартирі.

Апеляційний суд надає переважне значення зазначеним показам свідків перед прийнятими судом першої інстанції актами Комунального підприємства про не проживання ОСОБА_2 в квартирі від 05.02.2016, 09.02.2016, 29.08.2016, 03.04.2017, з підстав того, що покази свідків, як доказ, отримано під присягою, в той час як акти про не проживання та відсутність ОСОБА_2 в квартирі складено працівниками житлового органу, без огляду самої квартири, вони не містять реєстраційних ознак документу, з огляду на що їх не можливо визнати неналежними доказами.

Окрім зазначеного, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 провела захоронення чоловіка, який загинув трагічно від отриманої черепно-мозкової травми (а.с.15 т.2 ас.150 т.1).

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ч.2 ст.65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

З огляду встановлені обставини та зазначені докази,є всі підстави вважати, що ОСОБА_2 вселилась в квартиру АДРЕСА_1 як член сім'ї наймача - її чоловіка ОСОБА_4 та за його згодою, проживала з ним однією сім'єю до дня його смерті, що відповідно до вимог ст.65 ЖК України свідчить про набуття нею права користування квартирою.

Апеляційний суд вважає безпідставним та таким, що не має правового значення посилання суду першої інстанції, що ОСОБА_2, як за життя чоловіка ОСОБА_4, так і після його смерті була зареєстрована в різних місцях.

При цьому враховує, що ОСОБА_2 надано докази на підтвердження того, що за життя її чоловік хворів, був інвалідом 2 групи і ОСОБА_2 здійснювала за ним догляд (т.1 ас.218-233), у зв'язку з чим визнає поважною причиною за якої останній не вирішив питання щодо реєстрації (прописки) ОСОБА_2 в квартирі.

Про те, що ОСОБА_2 не втратила зв'язок зі спірною квартирою та продовжувала в ній проживати після смерті чоловіка до теперішнього часу та її утримувати свідчить також наступне.

Згідно заяви ОСОБА_2 поданої на ім'я начальника ЖЕК-1108 2 вересня 1996 року вбачається, що зразу ж після смерті ОСОБА_4 вона просила прописати її в квартиру АДРЕСА_1 і отримала таке погодження про що свідчить підпис начальника ЖЕКу (а.с.152 т.1).

Позивачка також продовжувала отримувати медичну допомогу у Святошинському районі м. Києва за місцем розташування квартири (а.с.238,246-251 т.1, ас.36,39 т.2) та проводила оплату комунальних платежів про що свідчать надані нею квитанції та повідомлення КП &q?му;Головний інформаційно-обчислювальний центр&q?ви; (а.с. 157-15 т.1, ас.4-5 ,7-8т.2).

Що стосується реєстрації ОСОБА_2 на теперішній час в гуртожитку по АДРЕСА_4, слід зазначити, що ордер на проживання в гуртожитку її не видавався і в гуртожиток вона не поселялась, оскільки фактично само житлове приміщення для її проживання не виділялось, що підтверджується повідомленнями Подільського РДА від 7.02.017 року та від 08.11.17 р. (т. 1 ас. 191, 237,а.15 т.2).

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 не має іншого житла, придатного для проживання, окрім спірної квартири.

Є таким, що не ґрунтується на законі посилання суду першої інстанції на рішення Ленінградського районного суду м. Києва від 08.12.1998року, за яким ОСОБА_2 була виселена з квартири АДРЕСА_1 оскільки зазначене рішення не створює преюдицію в спірних правовідношеннях (т.1 ас.130-132). Апеляційний суд вважає також за необхідне врахувати особливі обставини справи, яка розглядається,а саме: вік позивачки (1936 року народження),її позитивні характеристики з місця роботи, де вона тривалий час пропрацювала і не зважаючи на свій вік ще продовжує працювати,а також відсутність у неї іншого житла,не забезпечення її житлом тривалий час та перебування на квартирному обліку ще з 2000 року.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР).

Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).

У разі вселення особи до жилого приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування цим приміщенням, якщо не буде встановлено,що ця особа вселилася як член сім'ї наймача.

При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійнім місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволені позову, оскільки з урахуванням наданих нею доказів, встановлених обставин, вимог ст.ст.64,65 ЖК України, право користування ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 підпадає також і під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому її виселення є невиправданим втручанням у право на повагу до житла.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права та має бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із отриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам не відповідає.

Згідно статті 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин,що мають значення для справи,які суд першої інстанції визнав встановленими,невідповідність висновків суду,викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення,якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року скасувати та ухвали нове судове рішення наступного змісту.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1

В задоволені позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 червня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: