Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1719/18 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №279/1719/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб Коростенського районного сектору ДМС України в Житомирській області, Служби у справах дітей Коростенської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 серпня 2018 року,яке ухвалено суддею Невмержицькою О.А. у м. Коростені Житомирської області

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1, з подальшим зняттям з реєстрації.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником частини будинку, яка складається з квартири АДРЕСА_1. В квартирі зареєстрована її донька - ОСОБА_4 з малолітнім сином ОСОБА_4, 2007р.н., та повнолітнім сином - ОСОБА_5 Відповідачі за вказаною адресою не проживають з 2015 року, особистих речей та іншого належного їм майна в квартирі не має. Крім того, відповідачі завдають шкоди інтересам сім`ї позивача, оскільки у звязку з їхньою реєстрацією позивач несе додаткові витрати по утриманню квартири та не має можливості отримати субсидію на комунальні послуги.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 серпня 2018 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави по 342,40 грн. з кожного судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4В, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що розгляд справи було проведено в порядку спрощеного позовного провадження, що позбавило відповідача надати належні пояснення щодо обставин справи. Крім того, оскаржуване рішення ухвалене судом лише на підставі одного доказу, а саме акту від 16.04.2018 року, якому суд не надав належної правової оцінки. Зокрема, особи, що підписали зазначений акт, не є свідками по справі та не попереджались про кримінальну відповідальність. Даний акт також не містить відомостей щодо місця безпосереднього перебування ОСОБА_4 та її дітей, а також місця перебування їхніх речей. Також, судом не було встановлено будь-яке відношення відповідача та її дітей до іншого житла. Позивачем не надано суду жодних доказів щодо порушення відповідачем її прав та законних інтересів. Також, при ухваленні оскаржуваного рішення, судом не були зясовані причини відсутності відповідача у квартирі АДРЕСА_3. Таким чином, на думку апелянта судом порушене конституційне право на житло як її так і її дітей.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника третьої особи до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з'явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить частина будинку, яка складається з квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності (а.с.7,8).

За даною адресою, в якості членів сімї власника, зареєстрована її донька - відповідач ОСОБА_4, разом малолітнім онуком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та повнолітнім онуком ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_4

Відповідно до акту від 16.04.2018 року, підписаного власниками будинку №16 по вул. Ж.Кудакова, в м.Коростень, ОСОБА_4 разом з дітьми за цією адресою не проживають з 2015 року, їхні особисті речі в квартирі відсутні (а.с.10).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право на житло, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, або одного із них. Враховуючи, що відповідачі, як члени сім'ї власника житла відсутні у даному приміщенні понад рік без поважних причин, вони є такими, що втратили право користування ним.

Проте такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом або договором.

Згідно ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч.1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В ч.1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із положенням ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про визнання відповідача ОСОБА_3 разом з малолітнім сином ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4, суд першої інстанції не звернув уваги, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин відсутності відповідача разом з сином ОСОБА_6 без поважних причин понад один рік у спірній квартирі.

Так оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції лише на підставі одного доказу, а саме акту від 16.04.2018 року, який не є достатнім та належним доказом у справі. Зокрема, підписи осіб, що підписали зазначений акт, не були завірені належним чином. Вказані особи в судовому засіданні на підтвердження викладених в акті обставин в якості свідків не були допитані та не попереджались судом про кримінальну відповідальність. Також позивачем не були доведені обставини про наявність у позивача разом з сином права на користування іншим житлом через відсутність, на її твердження, у спірній квартирі особистих речей та іншого належного відповідачам майна. Також, суд першої інстанції в порушення положень ст. 19 СК України не витребував від органу опіки та піклування висновок щодо розвязання спору про визнання дитини такою, що втратила право на користування житлом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Разом з тим, позивачем не надано суду жодних доказів щодо порушення відповідачем разом з дитиною її прав та законних інтересів.

Враховуючи, що позивачем не було доведено під час розгляду справи відсутність без поважних причин відповідача разом з малолітнім сином в спірному житлі понад встановлений ч.2 ст. 405 ЦК України строк, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_4 та її малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в спірній квартирі та в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь держави 342,40 грн. судового збору та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні даних вимог з вищенаведених підстав.

Разом з тим, підстав для скасування рішення в частині визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житлом відсутні, через ненадання відповідачем ОСОБА_4 доказів на наявність у неї повноважень на представлення його інтересів в суді та подачу від його імені апеляційної скарги, оскільки на час подачі позову, ухвалення рішення та подачі апеляційної скарги, син відповідачки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 є повнолітньою особою і в силу положень ст. 47 ЦПК України має здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої процесуальні обовязки.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Враховуючи, що позивача ОСОБА_2, яка є громадянкою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії, звільнено від сплати судових витрат, суд відповідно до положеньст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне компенсувати відповідачу ОСОБА_4 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1057 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_4задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 серпня 2018 рокув частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_5, та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь держави 342,40 грн. судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_3за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2018 року.

Головуючий Судді