РІШЕННЯ

Іменем України

29 травня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання - Табачука Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1. В подальшому ним неодноразово уточнювалися вимоги позову, в останній редакції заяви про їх уточнення від 12.06.2017 року, що надійшли до суду 20.06.2017 року, просив суд про визнання відповідача такою, що втратила право на користування вказаною вище квартирою. Мотивував вимоги позову тим, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Однак, порушуючи його права як законного власника квартири відповідач продовжує бути зареєстрованою в належній йому на праві власності квартирі. У родинних стосунках він з відповідачем не перебуває, угоди про порядок користування вказаною вище квартирою не укладався, тому просив суд про визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 21.12.2016 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою суду від 13.01.2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено її розгляд по суті.

02.02.2017 року ухвалою суду залишено заяву позивача про витребування доказів без руху.

Ухвалою суду від 02.06.2017 року визнано обов»язковою явку позивача в судове засідання на 20.09.2017 року та в подальші судові засідання.

В судове засідання позивач не з»явився, в своїх письмових заявах від 25.01.2017 року (а.с. 24), 26.05.2017 року (а.с. 56), 12.06.2017 року (а.с. 68) та від 17.04.2018 року, просив проводити судове засідання без його участі та участі його представника.

Відповідач в судове засідання не з»явилася, належним чином повідомлялася про день та час розгляду справи за відомою суду адресою її фактичного місця проживання,а також за місцем її реєстрації. Судові виклики повернулися до суду з відміткою поштового відділення про причини повернення за закінченням строку зберігання.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача у справі за наявності зібраних по справі матеріалів та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до наданої позивачем копії іпотечного договору від 31.07.2012 року відповідач у справі ОСОБА_2 як іпотекодавець з однієї сторони та гр. ОСОБА_3 як іпотекодержатель уклали договір про передачу іпотекодавцем в іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 3-4).

Відповідно до наданої позивачем до матеріалів заяви копії договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим ПНКОМНО Анохіною В.М.31.07.2012 року від 23.05.2016 року (а.с. 19), ОСОБА_5 первісний іпотекодержатель та новий іпотекодержатель позивач у справі ОСОБА_1 від імені якого діяв ОСОБА_6 уклали такий договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, відповідно до якого первісний іпотекодержатель передав новому іпотекодержателю, а новий іпотекодержатель прийняв від первісного всі права та обов»язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. 31.07.2012 року, який був укладений в забезпечення виконання зобов»язання по договору позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. 31.07.2012 року, укладений між первісним іпотекодержателем та позичальником ОСОБА_2 (а.с. 19).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єктів нерухомого майна власником вказаної вище квартири є позивач у справі ОСОБА_1 (а.с. 5-6).

В своїх позовних вимогах, сформованих станом на 12.06.2017 року позивач просить про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що порушуючи його права власника відповідач продовжує бути зареєстрованою в належній йому квартирі, самостійно заяву про зняття її з реєстрації місця проживання не подає.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з того, що Закон України № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Вказана норма також передбачена п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Поряд з цим, відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов»язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог не надано жодного доказу, а тому задоволенню такі позовні вимоги не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі не стягуються з відповідача на користь позивача, оскільки судом відмовляється в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2,4,5,12,13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його отримання.

Головуючий: