Ічнянський районний суд Чернігівської області
Справа № 733/680/18
№ 2/733/332/18
Рішення

Іменем України

"05" листопада 2018 р. м. Ічня

Ічнянський районний суд Чернігівської області

в складі: головуючого судді Овчарика В.М.,

за участю секретаря Панахно Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ічня за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Сухроба Хикматуллоєвича про стягнення боргу за договором позики,

установив:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування свої вимог зазначила, що 23 грудня 2015 року на прохання відповідача надала останньому у позику 7 500,00 грн, а той, у свою чергу, зобовязався повернути борг до 01 червня 2016 року. По закінченню терміну борг їй не повернутий, тому просила стягнути з останнього на свою користь 7 500 грн у рахунок боргу за договором позики, 1 988,25 грн інфляційних втрат та 430,53 грн три проценти річних, а також 704,80 грн судових витрат.

У судове засідання позивач не з»явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить врахувати, що оригінал боргової розписки знаходиться у неї.

Відповідач у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання згідно телефонограми, який надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відзиву на позов суду не надано.

Заяв та клопотань від учасників справи не надходило.

Враховуючи, що всі учасники справи у судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 23 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у письмовій формі був укладений договір позики, згідно якого останній взяв у позивача в позику 7 500,00 грн, які зобов»язався повернути до 01 червня 2016 року (а.с. 9).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) гроші кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Докази на підтвердження повернення позики станом на час розгляду справи відсутні. Оскільки зобов"язання відповідача щодо даного договору позики не виконані, що останнім не спростовано, то відповідно до вимог зазначених норм матеріального права позивач має право на стягнення процентів за користування коштами та індексу інфляції в порядку ст. 625 ЦК України, при цьому нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов"язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому судом враховується правова позиція Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-2129цс16.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК).

З урахуванням викладеного на користь позивача підлягають стягненню 7 500 грн - заборгованості за договором позики, 430,53 грн - трьох процентів річних (за період з 01 червня 2016 року по 30 квітня 2018 року) та 1 988,25 грн - індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобовязання (за період з 01 червня 2016 року по 30 квітня 2018 року). Вказані розрахунки заборгованості позивача відповідачем у встановленому порядку не спростовані.

Одночасно з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 грн у рахунок повернення судових витрат.

Керуючись ст. 525, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 89, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 Сухроба Хикматуллоєвича на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 9 918 (девять тисяч девятсот вісімнадцять) гривень 78 коп, з яких 7 500 грн заборгованість за договором позики, 1 988,25 грн - індекс інфляції за час прострочення грошового зобовязання та 430,53 грн - три проценти річних.

Стягнути з ОСОБА_2 Сухроба Хикматуллоєвича на користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1, місце реєстрації: пров. Тургенєва, 20, м. Коростишів, Житомирська область, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2 Сухроб Хикматуллоєвич, місце реєстрації: вул. Забілівська (колишня Першотравнева), 13, с. Монастирище, Ічнянський район, Чернігівська область, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Повне судове рішення складено 05 листопада 2018 року.

Головуючий суддя В.М.Овчарик