ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Херсон

справа № 766/9544/17

провадження № 22-ц/819/324/18

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Інвест» на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Дорошинської В.Е. від 20 вересня 2018 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Інвест» до Приватної виробничо-комерційної фірми «Агролісінвест», Виконавчого комітету Херсонської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Акордбанк» про визнання недійсними рішення, свідоцтва про право власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання іпотеки припиненою та визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Базіс-Інвест» звернулося до суду з позовом до Приватної виробничо-комерційної фірми «Агролісінвест», Виконавчого комітету Херсонської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Акордбанк» про визнання недійсними рішення, свідоцтва про право власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання іпотеки припиненою та визнання права власності на нерухоме майно, та посилаючись на порушення його прав власника, просило суд визнати недійсними рішення Виконавчого комітету Херсонської міської ради № 319 від 19.06.2007 року про видачу Приватній виробничо-комерційній фірмі «Агролісінвест» свідоцтва про право власності на будівлі та споруди цеху АДРЕСА_1 та видане на підставі цього рішення 19.06.2007 року Управлінням комунальної власності Виконавчого комітету Херсонської міської ради свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно; витребувати з володіння ОСОБА_5, ОСОБА_6, Приватної виробничо-комерційної фірми «Агролісінвест на користь позивача спірне нерухоме майно»; визнати припиненою іпотеку спірного нерухомого майна за укладеним 21.03.2013 року між Приватною виробничо-комерційною фірмою «Агролісінвест» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Акордбанк» договором іпотеки; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.11.2016 року щодо спірного нерухомого майна і записи про іпотеку та обтяження від 22.11.2016 року; визнати за позивачем право власності на спірні будівлі та споруди.

Ухвалою від 19 червня 2017 року суд відкрив провадження у справі.

Ухвалою суду від 20 вересня 2018 року провадження у справі закрито з передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України підстав.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Базіс-Інвест», посилаючись на те, що ухвала постановлена судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновок суду щодо поширення на спірні правовідносини юрисдикції господарського суду не відповідає обставинам справи, зроблений без врахування суб'єктного складу спору, де відповідачами є не фізичні особи-підприємці, а фізичні особи - власники спірного нерухомого майна, змісту спірних правовідносин та обраного способу захисту порушеного права, просило суд ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Акордбанк» її доводи не визнало, висновок суду щодо належності спору до господарської юрисдикції як за суб'єктним складом, так і за характером спірних правовідносин, вважає правильним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновок суду першої інстанції щодо юрисдикції даного спору ґрунтується на тому, що вимоги позивача, який є юридичною особою, випливають із договору фінансового лізингу, укладеного ним з іншою юридичною особою (ПВКФ «Агролісінвест»), а вимоги до фізичних осіб є похідними позовними вимогами. При цьому суд врахував, що відповідачі-фізичні особи зареєстровані як фізичні особи - підприємці та використовують належні їм на праві власності спірні приміщення для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яку згідно зі статтею 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ, кожен при вирішення спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції. Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції.

Статтею 15 ЦПК України в редакції, що діяла на час відкриття судом першої інстанції провадження у справі за заявою ТОВ «Базіс-Інвест» та визначала компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, передбачалося, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має враховувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий (пункт третій постанови).

Господарський процесуальний кодекс України в редакції, чинній на момент вирішення судом питання про відкриття провадження у справі, обмежував участь фізичних осіб у господарському судочинстві окремими категоріями спорів, до яких не було віднесено спори щодо права власності чи іншого речового права на майно, реєстрації та обліку прав на майно, яке є предметом спору (статті 1, 12 цього кодексу).

ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не містив обмежень щодо розгляду спорів з таким предметом залежно від суб'єктного складу учасників процесу.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме , в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення зобов'язання, стороною якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що ні на момент відкриття судом провадження за заявою ТОВ «Базіс-Інвест», ні на час прийняття ним оскаржуваної ухвали, дана справа за участю фізичних осіб (відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не підлягала вирішенню за правилами господарського судочинства.

Погоджуючись із висновками суду про те, що вимоги, заявлені ТОВ «Базіс-Інвест» до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є похідними позовними вимогами, тобто такими, задоволення яких залежить від задоволення інших позовних вимог (основних вимог), колегія суддів вважає, що цей висновок не має правового значення при визначенні юрисдикції спору, що виник між сторонами, оскільки обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного та обґрунтованого рішення.

Вирішення ж за правилами господарського судочинства спору з врахуванням обраного позивачем способу захисту прав власника в частині позовних вимог до юридичних осіб, а за правилами цивільного судочинства - в частині позовних вимог до кінцевих набувачів прав власності на спірне нерухоме майно, частина із яких є фізичними особами, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об'єктивності з'ясування обставин справи, а дослідження одного і того ж предмета, а також одних і тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій, що не гарантує дотримання принципу правової визначеності.

У постанові від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що позовні вимоги до кількох відповідачів мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, зокрема, нерозривно пов'язані між собою або від вирішення однієї із них залежить вирішення інших. Такий розгляд не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову (пункт 15 постанови).

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 12 вересня 2018 року (справа №759/10401/15-ц) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок про те, що позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, заявлені до 15 грудня 2017 року, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов'язані між собою та від вирішення однієї із них залежить вирішення інших вимог.

Така правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду неодноразово у постановах від 13 березня 2018 року №14-40цс18, 21 березня 2018 року №14-41цс18, 25 квітня 2018 року №14-74цс18, 20 червня 2018 року №14-224цс18.

Оскільки наведені положення цивільного та господарського процесуального законодавства, роз'яснення судів касаційної інстанції у постановах пленуму, висновки Верховного Суду щодо застосування процесуальних норм права, що регулюють питання юрисдикції справ, судом першої інстанції не враховано та в результаті зроблено помилковий висновок, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що постановлена ним ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При цьому, колегія суддів відхиляє аргументи, викладені відповідачами у заявах про закриття провадження у справі та у відзиві на апеляційну скаргу, поданому ПуАТ «КБ»Акордбанк», про те, що на дату постановлення судом ухвали та на момент перегляду справи в апеляційному порядку фізичні особи ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зареєстровані в установленому законом порядку як фізичні особи - підприємці та використовують спірне нерухоме майно для здійснення підприємницької діяльності, оскільки за змістом правовстановлюючих документів на це майно, якими є нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу від 27.10.2016 року та від 22.11.2016 року відповідно, покупцями в даних угодах є фізичні особи, які згідно із законом мають право використовувати належне їм майно, в тому числі для здійснення підприємницької діяльності.

Підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів на одержання прибутку.

Цивільні права й обов'язки фізичної особи, зокрема, право власності на нерухоме майно, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Наявність у фізичної особи статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту її державної реєстрації як фізичної особи-підприємця вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття у власність нерухомого майна (висновки про правильне застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №306/2004/15-ц).

Отже, статус відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як фізичних осіб-підприємців не впливає на визначення юрисдикції даного спору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Інвест» задовольнити.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 20 вересня 2018 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року

Суддя Л.В. Пузанова