ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2018 року м. Кропивницький

справа № 400/1249/15-ц

провадження № 22-ц/4809/286/18

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка, Кіселика С.А.,

за участі секретаря - Тимошенко Т.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7 на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 28 січня 2016 року в складі судді Жушмана О.М. і

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4, в інтересах якої діяв адвокат ОСОБА_7, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та просила:

- поновити строк звернення до суду за захистом свого права, визнавши причину пропуску поважною;

- визнати недійсним договір дарування від 21.12.2007 квартири АДРЕСА_1, посвідченого нотаріусом Каліушко Петрівського районного нотаріального округу, реєстр т№2954, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_10.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі являються онуками позивача.

Згідно договору дарування від 21 грудня 2012 року, позивач подарувала своєму синові ОСОБА_10 належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 із встановленням особистого сервітуту довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 і після його смерті при упорядкуванні спадкових правовстановлюючих документів та ознайомлені з ними позивач виявила договір дарування квартири від 21 грудня 2012 року, який вона не мала наміру підписувати, так як вважала, що підписує заповіт, тобто помилилася, стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки із вказаними нотаріусом більше 30 статтями Цивільного кодексу України вона не ознайомилася, а лише підписала документ, який їй надали.

Позивач має похилий вік - 87 років, на протязі тривалого часу хворіє гіпертонічною хворобою ІІ середнього ступеня тяжкості і атеросклеротичним кардіосклерозом змішаного ґенезу, 20 грудня 2007 року перенесла гіпертонічний криз, а 21 грудня 2007 року підписала спірний договір дарування.

Позивач не заперечує щоб квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність її сина, але після її смерті.

Житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2, в якому вона проживає на даний час, по договору дарування від 22 січня 1993 року перейшов у власність її сина - ОСОБА_10

На сьогоднішній день у неї немає житла, яким би вона могла розпоряджатися, як своєю власністю.

Позивач при житті не мала наміру відмовлятися від свого житла, зберігаючи повне право її сина на дану нерухомість тільки в порядку спадкування.

Волевиявлення позивач не відповідало її внутрішній волі, так як вона вважала, що підписує заповіт, а маючи похилий вік, вади із станом здоров'я на момент вчинення спірного правочину, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникають після його підписання.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 28 січня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що укладений договір дарування укладений із встановленням особистого сервітуту довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою, тобто воля позивача була направлена на передачу вищевказаної квартири безкоштовно у власність її сина ОСОБА_10

Позивач встановленням особистого сервітуту залишила за собою можливість довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою.

Крім того, після підписання спірного договору дарування квартири позивач передала своєму синові ОСОБА_10 правовстановлюючі документи на квартиру для проведення державної реєстрації договору дарування. На час укладання договору та на теперішній час позивач у подарованій квартирі не проживала і не проживає.

Вчинені дії позивача свідчать про те, що її воля не була направлена на підписання заповіту, як вона стверджує в позовній заяві, а була направлена саме на укладення договору дарування спірної квартири.

Крім того, суд відмовив в задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діяв адвокат ОСОБА_7, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд невірно оцінив докази, які обґрунтовують позовні вимоги, не надав належної оцінки похилому віку позивача, її хронічним захворюванням, які вплинули на правильне розуміння нею правочину та наслідків, які він породжує, відсутність іншого житла та мету вчинення правочину.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 березня 2016 року апеляційну скаргу задоволено частково.

Скасовано рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 28 січня 2016 року, ухвалено нове рішення, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_4, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_7, до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про продовження строку звернення до суду та визнання договору дарування квартири недійсним відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7, який представляє інтереси ОСОБА_4, задоволено.

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 28 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано договір дарування від 21 грудня 2007 року квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Каліушко О.Є. Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області, реєстраційний номер 2954, між ОСОБА_4 і ОСОБА_10 недійсним.

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2017 року скасовано.

Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 - ОСОБА_12 підтримала доводи апеляційної скарги, відповідачі в судове засідання не з'явилися про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки відповідачі про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору дарування від 21 грудня 2012 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_10, посвідченого приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Каліушко О.Є. та зареєстровано в реєстрі за №2954, позивач подарувала своєму синові ОСОБА_10 належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 із встановленням особистого сервітуту довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою.

Пунктом 1 договору встановлено, що дарувальниця безоплатно передає у власність обдаровуваному квартиру АДРЕСА_1, а обдарований прийняв цей дар, про що мають свідчити підписи сторін під цим договором.

Одночасно сторони домовилися встановити сервітут, який полягає у особистому праві дарувальниці довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою з моменту переходу власності до обдарованого.

Відповідно до пункту 11 договору сторони домовилися, що сервітут припиняється лише у разі смерті дарувальниці.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що під час укладення договору дарування квартири воля позивача була направлена на безкоштовну передачу квартири у власність її сина ОСОБА_10, а встановивши особистий сервітут залишила за собою можливість довічно і безоплатно користуватися подарованою квартирою, тому її воля була направлена саме на підписання договору дарування, а не заповіту.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тому, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з'ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 16 березня 2016 року в справа № 6-93цс16.

Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування випливає, що сторони договору домовились про встановлення сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника ОСОБА_4 довічного і безоплатного користування подарованою квартирою з моменту переходу власності до обдаровуваного (т.1 а.с.9).

Відповідно до статті 401 ЦК України сервітут - це право користування чужим майном.

Згідно з частиною першою статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Враховуючи передбачений сторонами договору дарування сервітут, та обставина, що позивач після укладення спірного договору продовжує проживати у вказаній квартирі, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов'язана з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину.

Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов'язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам статті 717 ЦК України.

Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_4 послалася на те, що вона помилилася щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає її внутрішній волі та вважала, що підписує заповіт.

Наявні у матеріалах справи документи спростовують посилання позивача на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору.

Згідно зі ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

У вступній частині спірного договору зазначено, що сторони діють добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).

Пунктом 6 спірного договору визначено, що підстави визнання договору дарування недійсним і нікчемним, роз'яснені нотаріусом і Дарувальниці, і Обдаровуваному, їм зрозумілі і вони свідомо підтверджують, що цей правочин відповідає їхнім дійсним намірам, а договір не носить характеру фіктивного, удаваного, зловмисного, а також відсутні примус (насильство), збіг тяжких обставин, обман. Дарунок для мене, Дарувальниці, не має великої немайнової цінності.

Дані обставини підтверджуються підписами сторін на вказаному договорі.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Судом встановлено, що позивач передала обдаровуваному квартиру АДРЕСА_1 та правовстановчі документи на неї, що підтверджується копією договору дарування від 21 грудня 2007 року (т1. а.с.9) та копією технічного паспорта (т.1 а.с.11), які зареєстровані в Олександрійському міжміському бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2007 року за №14/2797, де власником квартири зазначений ОСОБА_10.

Передавши квартиру обдаровуваному позивач проживала і в даний час проживає в АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою Петрівської селищної ради від 13.10.2015 (т.1 а.с.10) і ці обставини не заперечувалися представником позивача судовому засіданні апеляційного суду.

За приписами ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Матеріалами справи підтверджується, що 29 листопада 2004 року позивач склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко О.Є., за яким квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_5 (т.1 а.с.60).

Наведене свідчить, що позивач вже мала досвід на складання заповіту та могла його відрізнити від договору дарування.

Згідно довідки Петрівської центральної районної лікарні (т.1 а.с.61), позивач була на обстеженні 11.12.2015 і перебуває на обліку у лікаря Окуліста з діагнозом катаракта обох очей.

Згідно довідки Петрівської центральної районної лікарні (т.1 а.с.70), позивач перебувала на обліку та лікуванні (обстеженні) у лікаря «ЛОР» з 30.09.2007 по 28.12.2015 з діагнозом приглухуватість зліва.

Згідно довідки Петрівської центральної районної лікарні (т.1 а.с.16) позивач хворіє гіпертонічною хворобою.

На запит адвоката Петрівською ЦРЛ надано відповідь, що позивач знаходиться на обліку у лікаря терапевта і 13.04.2007, 08.08.2007, 19.11.2007, 11.12.2007 та 20.12.2007 зверталася до лікаря (т.1 а.с.17).

Оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявність у позивача вищезазначених хвороб, а також її похилий вік, не могли вплинули на її усвідомлення і вона помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків його сторін.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції однією із підстав для відмови в задоволенні позову послався на те, що позивач звернулася до суду з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові і не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, якщо є підстави для відмови в задоволенні позову в зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції необхідно змінити та виключити з мотивувальної частини посилання суду, як на одну із підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, що позивач звернулася до суду з пропуском строку позовної давності.

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 28 січня 2016 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини судового рішення посилання суду, як на одну із підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, що позивач звернулася до суду з пропуском строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28.11.2018.

Головуючий суддя С.І.Мурашко

Судді О.Л.Карпенко С.А.Кіселик