П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року місто Миколаїв
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі :
Головуючого: Прокопчук Л.М.
Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.
Із секретарем судового засідання Гавор В.Б.
за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2018 року, ухвалене головуючим суддею Тихоновою Н.С. в приміщенні того ж суду, повний текст якого складено в той же день, у цивільній справі (єдиний унікальний номер справи 489/1902/18, номер провадження 22-ц/4812/71/18) за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 52 408 грн.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 09 березня 2014 року о 18.15 год. в районі будинку АДРЕСА_1 , під час виконання трудових обов`язків, ОСОБА_2 керуючи службовим транспортним засобом ПАЗ 3205 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під час здійснення маневру повороту ліворуч не впевнився в безпеці свого маневру та скоїв зіткнення з транспортним засобом марки «Опель Вектра», реєстраційний номер НОМЕР_3 . Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження.
02 квітня 2014 року постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2016 року стягнуто на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України з військової частини НОМЕР_1 в порядку регресу 50 000 грн., 2000 грн. на правову допомогу, 1030 грн. витрат на послуги аварійного комісару, 1 378 грн. судового збору.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року зазначене рішення суду першої інстанції в частині стягнення 2 000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні названої вимоги. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.
На виконання судових рішень позивачем 22 грудня 2017 року платіжними дорученнями №1665 та № 1666 було сплачено МТСБУ в рахунок відшкодування шкоди 52 408 грн.
За таких обставин, у зв`язку зі сплатою збитків, позивач має право зворотної вимоги до відповідача у розмірі виплаченого відшкодування, а відтак просив стягнути з відповідача на його користь в рахунок виплаченого відшкодування 52 408 грн. та судовий збір 1 760 грн.(а.с. 2-5).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено з підстав невірно обраного способу захисту (а.с. 34-36).

В апеляційній скарзі позивач просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, судом помилково не застосовані до спірних правовідносин загальні положення цивільного законодавства про відшкодування шкоди. Крім того, суд дійшов суперечливих висновків та помилково вважав, що обраний ним спосіб захисту є неналежним (а.с. 42-44).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, найманий працівник військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , під час виконання трудових обов`язків, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої було завдано збитків власнику іншого, пошкодженого в пригоді автомобіля, у розмірі 50 000 грн. Через відсутність у військової частини полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземного транспортного засобу, завдану шкоду відшкодувало Моторне (транспортне) страхове бюро України, у зв`язку з чим воно набуло право регресної вимоги до власника автобуса.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2017 року стягнуто на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України з військової частини НОМЕР_1 в порядку регресу 50 000 грн., 2000 грн. на правову допомогу, 1030 грн. витрат на послуги аварійного комісару, 1 378 грн. судового збору (а.с. 8-10).
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року зазначене рішення суду першої інстанції в частині стягнення 2 000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу скасовано та відмовлено в цій частині названої вимоги. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін (а.с. 12-17).
Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2017 року зазначені судові рішення залишені без змін (а.с.18-19).

На виконання судових рішень, 22 грудня 2017 року за платіжними дорученнями № 1665 та №1666 позивачем МТ страхове бюро України було сплачено 10 222 грн. 80 коп. та 42 185 грн. 20 коп. відповідно, а всього 52 408 грн. (а.с.20-21).
Позивач в позові посилався на норми ст. ст. 22, 1166, 1191 ЦК України. З урахуванням того, що в обґрунтування позову позивач посилався саме на наявність трудових відносин з відповідачем, то на думку колегії суддів, суд неправильно не застосував норми, які регулюють дані правовідносини, порушивши при цьому вимоги ч.1 ст. 13 ЦПК України.
За такого, висновок суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, є помилковим.
Судом першої інстанції доведено факт перебування відповідача у трудових відносинах на час заподіяння шкоди і те, що шкода завдана при виконанні ним трудових обов`язків.
Тому питання відшкодування шкоди підлягають вирішенню судом із застосуванням норм трудового законодавства, зокрема норм статей 130-137 КЗпП України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників ґрунтуються шляхом встановлення відповідності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбаченому законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
Отже, з огляду на наведені правові норми умовами настання матеріальної відповідальності є: пряма дійсна шкода, протиправна поведінка працівника, вина в діях чи бездіяльності працівника та прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

За приписами ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Таким чином, за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах.
За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх обов`язків в силу ст. 1172 ЦК України відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.
З огляду на наведені норми закону та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_2 , з вини якого заподіяно шкоду військовій частині НОМЕР_1 , повинен нести матеріальну відповідальність у розмірі не більше свого середнього місячного заробітку.
У справі відсутні докази та підстави, за наявності яких відповідно до вимог ст. 134 КЗпПУ працівник повинен нести матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди.
Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.09.2015 року «Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» при визначенні середнього місячного заробітку суди повинні враховувати , що він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України він 08 лютого 1995 року №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди.
Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) військової частини НОМЕР_1 від 05 вересня 2018 року, наданої за запит апеляційного суду, середньомісячний заробіток відповідача становить 7232грн. 10 коп. (а.с.66).
У абз.3 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснюється, що права регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.
Як встановлено, на виконання судових рішень 22 грудня 2017 року військовою частиною НОМЕР_1 було сплачено МТСБУ в рахунок відшкодування шкоди загальну суму 52 408 грн.
Отже, перебіг строку на протязі якого позивач мав право звернутися до суду з даним позовом до відповідача розпочався з 22 грудня 2017 року. Тому звернувшись до суду з позовом у квітні 2018 року позивач строк звернення до відповідача не пропустив.
Аналізуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про відшкодування ОСОБА_2 шкоди є обґрунтованими в межах його середнього місячного заробітку.
За такого, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про часткове задоволення позову військової частини НОМЕР_1 .
За таких обставин, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 650 грн. 32 коп. в обох судових інстанціях, що становить 14, 78 % задоволених вимог (4 400 грн. х 14,78% ).

Керуючись статтями 367, 374, 382 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь військової частини НОМЕР_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди в порядку регресу 7232 грн. 10 коп. та судовий збір в розмірі 650 грн. 32 коп. в обох судових інстанціях.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Судді: Н.В. Самчишина
Л.М. Царюк
Повний текст постанови складено 16 листопада 2018 року