Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 346/5351/15-ц

провадження № 61-2229 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2016 року у складі судді Панас Н. Л., та ухвалу апеляційного суду Харківської області

від 31 березня 2016 року у складі колегії суддів: Кіпенко І. С., Пшенічної Л. В., Шаповал Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, у якому просила визнати недійсним договір дарування, укладений 9 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 9 квітня 2011 року її мати -

ОСОБА_3 уклала договір дарування з ОСОБА_4, відповідно до умов якого відповідач отримала у дар 58/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1

Про наявність оспорюваного договору їй стало відомо лише в червні 2015 року, після того як вона отримала копію рішення Харківського районного суду Харківської області від 3 червня 2015 року, яким ухвалено виселити її з зазначеного будинку.

Вважає договір дарування від 9 квітня 2011 року недійсним, оскільки на момент його укладення вона не досягла повноліття, а тому укладаючи його необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування, який не був отриманий.

Посилаючись на наведене та на те, що з народження і по теперішній час проживає у вказаному будинку, іншого житла не має, просила позов задовольнити.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 січня

2016 року у задоволенні позву відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні оспорюваного договору, права та інтереси ОСОБА_1 не порушено, оскільки вона у спірному будинку не була зареєстрована, так як була знята з реєстрації за заявою її матері. Наступна реєстрація у будинку АДРЕСА_1 була проведена без згоди нового власника - ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним з огляду на те, що на момент укладення спірного правочину позивач була знята з реєстрації у будинку, а доказів на підтвердження права власності або права користування спірною частиною будинку ОСОБА_1 не надала.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 січня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 березня, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не ураховано, що з моменту народження та по теперішній час вона проживає в АДРЕСА_1 і на момент укладення договору мала право користування зазначеним житловим приміщенням.

Крім того, суди не звернули увагу на правову природу договору, оскільки подарований будинок був предметом застави до моменту повернення грошових коштів за договором позики, а ОСОБА_3 разом із сім'єю залишилися проживати в будинку після укладення оспорюваного договору.

Зазначала, що у порушення вимог статті 27 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень), апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про відкладення розгляду справи, чим позбавив її права дати пояснення суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 9 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимофєєвою О. В., згідно з умовами якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 належний їй на праві приватної власності 58/100 часток житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1

Пунктом 6 цього договору передбачено, що своїм підписом під цим договором дарувальник стверджує та гарантує, що внаслідок відчуження вказаного нерухомого майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у житловому будинку не зареєстровано місце проживання дітей, ніхто з дітей не має право користування ним.

На підставі заяви ОСОБА_3 30 березня 2010 року ОСОБА_1 була знята з реєстрації в спірному будинку для подальшої реєстрації у с. Червона Нива Богодухівського району Харківської області, тобто така дія передувала укладенню договору дарування від 9 квітня 2010 року.

7 липня 2012 року ОСОБА_1 на підставі заяви матері повторно зареєстрована у будинку, що був відчужений за договором дарування

ОСОБА_4

Правовою підставою визнання недійсним договору дарування, укладеного

9 квітня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є відсутність згоди органу опіки та піклування на вчинення вказаного правочину, з урахуванням проживання у квартирі малолітньої особи.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьої, п'ятої, шостої статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною шостою статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що на момент укладення оспорюваного договору неповнолітня дитина була знята з реєстрації у будинку № 7 по пров. Польовому у смт. Пісочин Харківського району Харківської області за заявою матері, відтак надання згоди органу опіку та піклування не укладення правочину не була обов'язковою.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

При цьому, пунктом 6 договору дарування прямо передбачено, що у житловому будинку не зареєстровано місце проживання дітей, ніхто з дітей не має право користування ним.

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та застосування правил іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним, визнання права власності на частину житлового будинку.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 грудня

2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2013 року, у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2013 року зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України (у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, під час розгляду вказаної справи суди вказували, що неповнолітня дитина була знята разом з батьком з реєстрації у вказаному житловому будинку за заявою матері.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що у самому договорі дарування сторони зазначали, що розуміють природу правочину, свої права та обов'язки за договором, договір не приховує іншу угоду між ними і не носить характеру удаваного чи фіктивного правочину.

З огляду на наведене, доводи касаційної скарги щодо неврахування судами пояснень ОСОБА_3 щодо правової природи договору не заслуговують на увагу, оскільки саме з цих підстав вона зверталась до суду з позовом та є рішення, що набрала законної сили, яким встановлено обставини укладення договору дарування та надано оцінку доказам, наданих на підтвердження вказаних вимог.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в

касаційному порядку суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної

скарги правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм

матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 про порушення її права на користування будинком, оскільки з народження вона проживає в ньому, іншого житла не має, з огляду на наступне.

Судами установлено, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 3 червня 2015 року визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування 55/100 часткою житлового будинку АДРЕСА_1 знято її з реєстрації за вказаною адресою та виселено з житлового приміщення.

Враховуючи те, що вказане рішення ухвалено щодо ОСОБА_1, яка на момент його ухвалення досягла повноліття, відсутні підстави вважати, що укладенням договору дарування було порушено її право на користування житловим приміщенням як неповнолітньої особи, права якої підлягають спеціальному захисту.

Крім того, 7 липня 2012 року ОСОБА_1 зареєстровано у будинку, який відчужено на підставі договору дарування на користь ОСОБА_4, тоді як згоди на вчинення таких дій вона не надавала.

Частиною другою статті 410 ЦПК України передбачено, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав.

Твердження ОСОБА_1 про порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема розгляд справи за її відсутності, не є переконливими, оскільки у судовому засіданні був присутній її представник. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов'язковою, будь-яких доказів на підтвердження того, що розгляд справи за її відсутності потягло не повне з'ясування обставин справи та вплинуло на правильність висновків суду, вона не надала.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 400, 402, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду ,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик