Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 570/4363/16-ц

провадження № 61-19850св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Обарівська сільська рада Рівненського району Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 2017 року у складі судді Кушнір Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 28 березня 2017 року у складі колегії судів: ШереметА. М., Григоренко М. П., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області, про визнання недійсними рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 12 лютого 2004 року йому виділено 53/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_10 47/100 частини. 09 листопада 2004 року ОСОБА_10 подарувала свою частину домоволодіння ОСОБА_5

У вересні 2016 року йому стало відомо, що рішенням Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 26 березня 2009 року № 473 ОСОБА_5 передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1048 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Після чого 27 березня 2012 року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий НОМЕР_2. Оскільки сторони є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями, то одноособова приватизація ОСОБА_5 земельної ділянки, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд не відповідає вимогам законодавства, та порушує право позивача на користування земельною ділянкою. Крім того, будь-яких погоджень щодо технічної документації на земельну ділянку він не надавав.

У зв'язку з наведеним позивач просив суд визнати недійсними:

рішення Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 26 березня 2009 року № 473 в частині надання безкоштовно у власність ОСОБА_5 земельної ділянки загальною площею 0,1048 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 березня 2012 року НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_5, на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1048 га.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 28 березня 2017 року, у задоволені позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено порушення його права на здійснення володіння, розпорядження та користування його земельною ділянкою внаслідок винесення оскаржуваного рішення та відповідно підстав для скасування державного акта на спірну земельну ділянку.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що спірна земельна ділянка перебувала в спільному користуванні сторін. Рішення Обарівської сільської ради про передачу частини спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_5 без його згоди є незаконним. При прийнятті такого рішення сільська рада не врахувала права обох користувачів. Крім того, технічна документація щодо поділу земельної ділянки на АДРЕСА_1 не відповідає вимогам Закону України «Про землеустрій».

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_4 на підставі рішення Апеляційного суду Рівненської області від 12 лютого 2004 року належить 53/100 житлового будинку (а. с. 8-9), ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 03 листопада 2004 року належить 47/100 будинку (а. с. 10).

Рішеннями Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 01 серпня 2008 року № 363 та від 26 березня 2009 року № 473 ОСОБА_5 надані дозволи на виготовлення технічної документації із землеустрою, затверджено та передано їй у приватну власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 загальною площею 0,1048 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а. с. 47-48).

Актом передачі на збереження межових знаків, якими закріплена перенесена в натурі межа земельної ділянки від 29 вересня 2008 року, ОСОБА_5 передано на збереження довгострокові межові знаки в кількості 17 штук, якими закріплені перенесені в натурі межі земельної ділянки, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості (а. с. 55).

Відповідно до протоколу перенесення в натурі (на місцевість), закріплення та погодження меж земельної ділянки, яка надається у власність ОСОБА_5, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Обарів Обарівської сільської ради Рівненського району від 02 жовтня 2008 року в присутності ОСОБА_5 та суміжних землекористувачів погоджено межі земельної ділянки площею 0,1048 га.

ОСОБА_4 погодився із зазначеними в протоколі межами, підписавши даний протокол (а. с. 28).

Висновком головного управління Держкомзему у Рівненській області № 03-05-02/3698 від 22 жовтня 2009 року погоджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1048 га в с. Обарів, передану у власність ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 49).

27 березня 2012 року ОСОБА_5 отримала державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку НОМЕР_1 (а. с. 11).

На частину будинку відповідача відкрито окремий погосподарський номер та присвоєна поштова адреса будинок АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Обарівської сільської ради від 31 липня 2014 року № 70 (а. с. 22).

12 вересня 2014 року відповідач у зв'язку з одруженням змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_5 (а. с. 21).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом частини першої та другої статті 152 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У частині першій статті 155 ЗК України зазначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з частиною першою статті 60, частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав позивач звернувся до суду.

Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Обарівської сільської ради про надання відповідачу у власність земельної ділянки та державного акту на право приватної власності на цю земельну ділянку, позивач зазначав, що технічну документацію не погоджував та зазначене рішення порушує його право на користування земельною ділянкою. Разом з цим, не зазначив, яким чином відповідачі порушили його права як співвласника спірної земельної ділянки.

Із наданої відповідачем технічної документації із землеустрою, зокрема плану розподілу земельної ділянки в с. Оборів вбачається, що Обарівською сількою радою при поділі земельної ділянки враховані частки сторін у спільному домоволодінні, загальна площа спірної земельної ділянки складає 0,2096 га, при цьому ОСОБА_5 виділено у власність 0, 1048 га, у користуванні ОСОБА_4 також залишилося 0, 1048 га (а. с. 26-27).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_4, ОСОБА_6, про невідповідність технічної документації на земельну ділянку відповідача Закону України «Про землеустрій» не підтверджені жодними доказами.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин судові рішення відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик