Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 607/3025/16-ц

провадження № 61-12945св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Ткач О. І., Берщадської Г. В., Гірського Б. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради,

про позбавлення батьківських прав.

Позовну заяву мотивовано тим, що 14 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, від якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідач з 2014 року ухиляється від виконання своїх обов'язків із виховання дітей, місце його перебування невідоме.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Тернопільського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року у складі судді Сташків Н. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дітей, що давало б підстави для можливості застосувати до нього такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав. З весни 2016 року відповідач спілкується з дітьми за допомогою мережі інтернет, оскільки працює за кордоном. Висновок органу опіки та піклування про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав не містить мотивів, які б обґрунтовували, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав сприятиме захисту дітей. Долучені до матеріалів справи довідки з навчального, дошкільного і медичного закладів не є достатніми доказами ухилення відповідача від виконання обов'язків з виховання дітей. Спілкування відповідача з дітьми за допомогою мережі інтернет та надання їм матеріального утримання свідчать про те, що відповідач не ухиляється від виконання обов'язків.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року рішення Тернопільського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року скасовано та у справі ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав стосовно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, запис в Книзі реєстрації народження від 29 липня 2008 року № 1709, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, запис в Книзі реєстрації народження від 16 січня 2012 року № 78.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач має антисоціальну характеристику, що підтверджується витягами з кримінальних проваджень про реєстрацію заяв про злочини. Суд виходив з того, що інтересам дітей відповідає створення психологічної та правової стабільності, питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись і на оцінці особистості відповідача та його поведінки, а тому вважав за доцільне позбавити відповідача батьківських прав, який без поважних причин не займається вихованням дітей шляхом безпосереднього контакту з ними протягом тривалого періоду часу - понад рік.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідач не ухиляється від виконання обов'язків, оскільки безпосереднє спілкування з дітьми є неможливим з поважних причин, у зв'язку з перебуванням відповідача на роботі за кордоном. На даний момент жодного вироку щодо відповідача не ухвалено, кримінальні провадження закриті. Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував думку дітей, які висловили своє бажання спілкуватися з батьком.

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_1 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких вона просила залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно прийнято при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 7-8).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 6).

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач посилалася на те, що у січні 2015 року відповідач насильно намагався заволодіти її автомобілем, а в липні 2015 року наніс їй тілесні ушкодження, і з вказаного часу їй невідоме його місцеперебування. З часу розірвання шлюбу та до подання позову в березні 2016 року відповідач із дітьми не спілкувався та батьківських обов'язків не виконував. Після її звернення до суду з цим позовом він через свою матір відновив спілкування із дітьми через інтернет-мережу.

В запереченнях на позов ОСОБА_3 зазначав, що від виховання дітей він не ухиляється. Після розірвання шлюбу до від'їзду на роботу за кордон часто бачився з дітьми, водив їх до садочку, школи і на позашкільні заняття, купував іграшки, одяг, перераховував грошові кошти позивачу на утримання дітей. Зазначав, що жодним чином не відмовляється брати участь у вихованні та утриманні дітей і в подальшому. На даний час він працює за кордоном та спілкується з дітьми за допомогою інтеренет-мережі.

В суді першої інстанції мати відповідача ОСОБА_6 пояснювала, що її син піклується про своїх дітей. Один раз на тиждень вона бере дітей до себе. Діти приїжджають десь о 10-11 годині і залишаються близько до 19 години вечора. Вони спілкуються з батьком через інтернет-мережу. Під час спілкування діти постійно говорять, що люблять тата. Таке спілкування відбуваються дуже позитивно. ОСОБА_3 все пояснює дітям, запитує, як справи в школі тощо. Діти прислухаються до тата, через інтернет-мережу читають, грають у шахи.

Також вона пояснювала, що її син - ОСОБА_3 виїхав з України у січні 2016 року на заробітки.

Грошові перекази на ім'я ОСОБА_1, які надсилались починаючи з травня 2016 року по листопад 2016 року матір'ю відповідача ОСОБА_6, поверталися адресату, про що свідчать долучені до матеріалів справи квитанції (а. с. 57-59, 100).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, зазначали, що до грудня 2015 року відповідач ОСОБА_3 бачився з дітьми та брав участь у їх вихованні.

Відповідно до висновку психолога від 18 травня 2016 року щодо обстеження ОСОБА_4, встановлено, що спогади про батька є болючими і травматичними, викликають почуття покинутості та образи, оскільки відсутнє спілкування та батьком вимкнено мобільний телефон (а. с. 39).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконкому Тернопільської міської ради від 29 червня 2016 року, орган опіки та піклування, керуючись статтями 19, 164 СК України вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача стосовно малолітніх дітей.

Зазначений висновок органу опіки та піклування зроблено зі слів ОСОБА_1, що батько не виконує своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання синів, не виявляє інтересу до виховання та навчання, не цікавиться станом здоров'я дітей, не створює умов для фізичного, духовного та морального розвитку синів; з інформації, наданої школою, дитячим садочком та медичним закладом, батько дітей не виявляє інтересу до виховання та навчання дітей, не цікавиться станом їх здоров'я; з акта бесіди зі старшим сином з'ясовано, що дитина відмовилася від контакту з батьком.

ОСОБА_3 на засідання комісії з питань захисту прав дитини жодного разу не з'явився, не звертався в Службу у справах неповнолітніх та дітей щодо участі у вихованні синів шляхом встановлення графіку побачень з малолітніми дітьми.

Підсумовуючи, служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у своєму висновку вказала на те, що захищаючи інтереси дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а. с. 38).

Разом з тим із зазначеного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 сприятиме захисту інтересів дітей. Крім того, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ECHR наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків пункт 54.

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення ECHR від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 58).

Сімейним кодексом України (далі - СК України) у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 171 СК України врегульовано питання врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Крім того, відповідно до положення частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що з січня 2016 року відповідач працює за кордоном. З весни 2016 року спілкування відповідача з дітьми відбувається за допомогою мережі інтернет, що підтверджено показаннями свідка ОСОБА_6 та поясненнями дитини ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на нього. Встановивши відсутність протиправної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов'язків, а також те що, батько дітей бажає спілкуватися з дітьми, заперечує проти позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, суд апеляційної інстанції не врахував думку заслуханого в судовому засіданні першої інстанції неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зазначав про те, що він спілкується з батьком за допомогою мережі інтернет, любить та чекає тата, а також не надав належної оцінки тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року скасувати.

Рішення Тернопільського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк