Справа №220/2300/18
Провадження № 2-з/220/16/18
У Х В А Л А

Іменем України

17 жовтня 2018 року Суддя Великоновосілківського районного суду Донецької області Якішина О.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

16.10.2018 р. до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій заявник просить накласти арешт на все майно, у т.ч. на 49% статутного капіталу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЕС», яке належить ОСОБА_2.

В обґрунтування заяви посилається на те, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 14 лютого 2018 року був укладений договір купівлі-продажу частки статутного капіталу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЕС». Розрахунок за продану частку до теперішнього часу не відбувся. Він неодноразово усно звертався до нього і пропонував відповідачеві вирішити питання розрахунку за придбану частку статутного капіталу, строк виконання зобов'язання сплинув 15 вересня 2018 року. Відповідач не бажає виконувати умови договору посилаючись на відсутність коштів. Як йому стало відомо, ОСОБА_2 здійснив продаж частки розміром 51 % статутного капіталу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЕС». Це змушує його звернутися за захистом порушеного права до суду та він має намір подати позов про стягнення заборгованості.

Суд, дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, вважає її такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Натомість, відповідно до ч.1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у звязку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, повязані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 62 Господарського кодексу України підприємством є самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 Господарського кодексу України).

За змістом частин третьої та п'ятої статті 63 Господарського кодексу України залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Разом з тим, відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб'єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

З огляду на зазначене, оскільки з переходом до відповідача прав і обов'язків щодо частки в статутному капіталі товариства на підставі укладеного з позивачем договору купівлі-продажу до нього перейшли відповідні права й обов'язки стосовно управлінні цього підприємства, то й відносини, які виникли між сторонами договору, за своєю правовою природою є корпоративними відносинами щодо володіння, користування й розпорядження належними сторонам корпоративними правами у цьому товаристві.

До таких висновків прийшла ОСОБА_3 Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 р. у справі № 911/3494/16.

Таким чином, спір у цій справі, який виник з корпоративних відносин між учасниками СТОВ щодо невиконання умов укладеного між ними договору купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі цього товариства, є господарсько-правовим і підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

На підставі викладеного, заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки спір, який виник між сторонами, віднесений до юрисдикції господарського суду.

Керуючись ст.ст. 19,149, 151, 153, 260,261 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі у 15-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя О.М. Якішина