Справа № 654/778/18
Провадження №2/654/596/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року Голопристанський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого - судді Сіянка В. М.

за участю секретаря Бакай В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Гола Пристань Херсонської області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

УСТАНОВИВ:

14 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, посилаючись на те, що згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися, позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Херсонська область, Голопристанський район, с. Кардашинка, вул. Озерна, 21. Відповідачі унеможливлюють доступ позивача до будинку, відмовляються звільнити приміщення. З посиланням на ст. ст. 346, 391 ЦК України просив задовольнити позов, усунувши перешкоди у здійсненні права власності, шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 разом з малолітньою ОСОБА_6 із житлового будинку № 21 по вул. Озерна в с. Кардашинка Голопристанського району Херсонської області без надання іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні позов не визнала, відзив не подала, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Представник органу опіки та піклування ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримала висновок про надання дозволу на примусове виселення малолітньої дитини ОСОБА_6 за адресою: Херсонська область, Голопристанський район, с. Кардашинка, вул. Озерна, 21, пояснила, що малолітня дитина фактично не проживає за цією адресою, а проживає у будинку, який належить її матері ОСОБА_5 по вул. Озерна, 4, в с. Кардашинка.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає позов таким, що підлягає задоволенню повністю, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися, виданого 28.02.2018 приватним нотаріусом ОСОБА_9, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Херсонська область, Голопристанський район, с. Кардашинка, вул. Озерна, 21 (а.с. 6-7).

У вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її малолітня дитина ОСОБА_6 (а.с. 8).

З березня 2018 року позивач вимагає у відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні будинком, звільнити належний йому будинок та виселитися з нього.

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України)

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.

Оскільки позивач є власником житлового будинку, між сторонами не укладався договір найму жилого приміщення, з моменту предявлення позивачем вимоги про виселення відповідачі проживають в спірному будинку незаконно, позовні вимоги підлягають задоволенню.

При вирішенні питання про виселення малолітньої дитини зі спірного будинку без надання іншого житлового будинку суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі по тексту Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати.

Орган опіки та піклування Голопристанської РДА надав висновок №01-30/214 від 19.04.2018 про надання дозволу на усунення перешкод у здійсненні права власності та примусове виселення малолітньої дитини ОСОБА_6 за адресою: Херсонська область, Голопристанський район, с. Кардашинка, вул. Озерна, 21 (а.с. 57-58).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відповідачці ОСОБА_5, яка є матірю малолітньої ОСОБА_6, на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: Херсонська область, Голопристанський район, с. Кардашинка, вул. Озерна, 4 (а.с. 11).

В даному випадку, з урахуванням неправомірності перебування відповідачів із неповнолітньою дитиною в будинку позивача, незаконного використання будинку позивача для свого проживання, суд вважає за необхідне захистити саме законне право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 16, 321, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 6, 9, 150, 155 ЖК України, ст.ст. 2, 4, 11, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 разом з малолітньою ОСОБА_6 із житлового будинку № 21 по вул. Озерна в с. Кардашинка Голопристанського району Херсонської області без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 176,20 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 176,20 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 176,20 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 176,20 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Херсонської області через Голопристанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 07 червня 2018 року.

Суддя В. М. Сіянко