Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 323/2634/17 Головуючий у 1-й інстанції Гуцал О.П.
Номер провадження 22-ц/778/899/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 20 травня 2010 року між ним та ОСОБА_4 було досягнуто домовленості щодо укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 6,8245 га, розташованої на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.

ОСОБА_3 було передано ОСОБА_4 300000 грн., про що ОСОБА_4 складено відповідну заяву,посвідчену державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контри Запорізької області Горовим Я.О., про факт отримання від ОСОБА_3 вказаної суми грошей та зазначив підтвердження домовленості щодо продажу вказаної земельної ділянки після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, а у випадку відмови від укладення договору відчуження ОСОБА_4 зобов'язався повернути кошти в сумі 300000,00 грн. за першою вимогою.

Згодом ОСОБА_4 відмовився від своїх обіцянок, направив позивачу у 2016 році позовну заяву про розірвання договору оренди вищезазначеної земельної ділянки, яка була передана позивачу на підставі договору оренди 01.03.2010 року. Подавши такий позов, відповідач фактично відмовляється від продажу вищезазначеної земельної ділянки, на вимогу про повернення коштів у розмірі 300000 грн.ОСОБА_4 ніяк не відреагував, коштів не повернув.

На підставі викладеного, позивач пославшись на ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 300000,00 грн. та понесені ним судові витрати.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 300000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що із змісту заяви від 20.05.2010 року вбачається, що відповідачем отримані грошові кошти за продаж в майбутньому земельної ділянки, проте, позивач посилається на положення ст. ст. 1047, 1049 ЦК України, які регулюють правовідносини щодо договору позики, тому не має підстав для задоволення позову.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення повністю не відповідає.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 3 ЦПК України ( у редакції, чинної на час ухвалення рішення) кожна особа має право в установленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України ( у редакції, чинної на час ухвалення рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (ст. 119 ЦПК у редакції, чинної на час ухвалення рішення). Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Підстава позову включає в себе ті юридичні факти, які підтверджують наявність чи відсутність спірних правовідносин, а також факти, які підтверджують порушення прав позивача (привід до пред'явлення позову).

Судом встановлено, що 20 травня 2010 року між сторонами було досягнуто домовленості щодо укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 6,8245 га, розташованої на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області.

ОСОБА_3 було передано ОСОБА_4 300000 грн., про що ОСОБА_4 складено відповідну заяву,посвідчену державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контри Запорізької області Горовим Я.О., про факт отримання від ОСОБА_3 вказаної суми грошей та зазначив підтвердження домовленості щодо продажу вказаної земельної ділянки після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, а у випадку відмови від укладення договору відчуження ОСОБА_4 зобов'язався повернути кошти в сумі 300000,00 грн. за першою вимогою ( а.с. 4).

Факт отримання коштів підтверджується ОСОБА_4 в запереченнях від 16 листопада 2017 року поданими ним на позовну заяву ( а.с. 47-49).

Згодом ОСОБА_4 відмовився від своїх обіцянок, направив позивачу у 2016 році позовну заяву про розірвання договору оренди вищезазначеної земельної ділянки, яка була передана позивачу на підставі договору оренди 01.03.2010 року.

Подавши такий позов, позивач розцінив його як фактичну відмову від продажу вищезазначеної земельної ділянки, на вимогу про повернення коштів у розмірі 300000 грн.ОСОБА_4 ніяк не відреагував, коштів не повернув.

Тобто, з матеріалів справи фактично вбачається і сторонами не заперечується, що відповідно до вищезазначеної заяви сторони бажають укласти в майбутньому договір купівлі-продажу земельної ділянки.

З представленої заяви від 20 травня 2009 року вбачається, що грошові кошти в розмірі 300000 грн. були передані ОСОБА_3 ОСОБА_4, як аванс в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 300000 грн. є авансом, який підлягає поверненню у зв'язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6-176цс12, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України ( у редакції, чинної на час ухвалення рішення) була обов'язковою для всіх судів України.

Водночас, встановивши, що договір купівлі-продажу між сторонами укладено не було, суд першої інстанції не дав оцінки тому, чи не є передана відповідачу сума у розмірі 300000 грн. авансом, що підлягає поверненню позивачу.

Саме такими фактичними обставинами позивач обґрунтував свої позовні вимоги, а застосування до встановлених судом правовідносин норм матеріального права є виключною компетенцією суду і не є виходом за межі позову.

Проте, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України ( у редакції, чинних на час ухвалення рішення) на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування з прийняттям постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2017 року у цій справі скасувати.

Прийняти постанову наступного змісту. Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 300000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 04.04.2018 року.

Головуючий

Судді: