АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1497/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2018 року м.Київ

Справа № 759/6625/16

Апеляційний суд м.Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : судді - доповідача: Шкоріної О.І., суддів: Поливач Л.Д. , Стрижеуса А.М., за участю секретаря: Станішевської Б.В.,

Сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Святошинська районна у м.Києві державна адміністрація

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1,

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 листопада 2017 року, ухваленого у складі судді Ул'яновської О.В. в приміщенні Святошинського районного суду м.Києва,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила визнати недійсним посвідчення НОМЕР_1, видане 16 червня 2010 року Святошинською районною у м.Києві державною адміністрацією, відповідно до якого ОСОБА_3 призначено опікуном над батьком ОСОБА_5

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 14 червня 2010 року, яке набрало законної чинності 30 червня 2010 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено опікуном його сина ОСОБА_3

16 червня 2010 року Святошинською районною у м.Києві державною адміністрацією на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14 червня 2010 року ОСОБА_3 видано посвідчення опікуна НОМЕР_1 про призначення останнього опікуном над батьком ОСОБА_5

З огляду на те, що рішення Святошинського районного суду м.Києва від 14 червня 2010 року набрало законної сили 30 червня 2010 року, посвідчення видане Святошинською районною у м.Києві державною адміністрацією НОМЕР_1 від 16 червня 2010 року є недійсним, оскільки видано в порушення вимог чинного законодавства, до набрання рішенням про визнання особи недієздатною законної сили.

Посилаючись на зазначені обставини та на підставі ст. ст.203, 215 ЦК України просила позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 22 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 про визнання посвідчення опікуна недійсним, - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилалась на те, що рішення суду є незаконним, оскільки судом не взято до уваги усіх фактичних обставин, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, не у повному обсязі досліджено матеріали справи, а висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, на думку позивача, є помилковими.

Зокрема, зазначає про те, що свідоцтво про призначення опікуна видано взагалі до пред'явлення будь-яких офіційних документів та з грубим порушенням норм законодавства. Відповідно до п.3.3 Правил опіки та піклування затверджених Наказом Міністерства юстиції України № 34/166/131/88 від 26 травня 1999 року визначено ряд документів, за наявності яких органи опіки та піклування призначають опікуна, зокрема одним із обов'язкових є пред'явленнярішення суду про визнання особи недієздатною.

Крім того, вважає, що на підставі даного посвідчення опікуном недієздатного вчинялися різні операції з майном, яке раніше належало підопічному, і в результаті саме таких дій грубо порушуються права позивача.

Також зазначає про те, що ОСОБА_3 як законний опікун не мав права та не уповноважений вчиняти жодних дій, які стосуються нерухомого майна підопічного, що знаходиться у м.Дніпро, оскільки органом опіки та піклування дозвіл на встановлення опіки над майном ОСОБА_3 не надався, акти передачі майна не складалися.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в сумі 2500 грн. Зокрема, посилався на те, що суд першої інстанції дійшов до справедливого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з того, що посвідчення опікуна не є правочином і не може бути визнано недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України. Видача Святошинською районною у м.Києві державною адміністрацією посвідчення НОМЕР_1 від 16 червня 2010 року жодним чином не порушувала особистого права чи інтересу позивача, яка не є особою, яка в силу закону може виступати в інтересах недієздатної особи, вона не є близьким родичем недієздатного ОСОБА_5, а тому не має законних прав для оспорювання опіки, встановленої судом. Позовна заява ОСОБА_1 не підлягала задоволенню з тієї причини, що на день розгляду справи вже був відсутній предмет спору. Посилання апелянта у скарзі на порушення відповідачем при видачі посвідчення опікуна Правил опіки та піклування, ніяким чином не спростовують висновків суду про відсутність підстав для визнання посвідчення недійсним.

У відзиві просив стягнути з позивача судові витрати понесені відповідачем ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу у зв'язку з переглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації просив апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема, посилався на те, що видача Святошинською районною у м.Києві державною адміністрацією посвідчення від 16 червня 2010 року не порушує особистого права чи інтересу апелянта, у зв'язку з анулюванням старого посвідчення та видачі нового посвідчення від 22 червня2016 року - предмет оскарження відсутній; посвідчення від 16 червня 2010 року НОМЕР_1 набрало законної сили та почало діяти з 30 червня 2010 року у зв'язку з набранням законної сили рішення. Крім того, вважав, що позивачка пропустила встановлений законом строк звернення до суду.

Відповідно до п.8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явилися, подала до суду клопотання, в якому просила розглянути справу без її участі, у зв'язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у відсутність відповідача.

Представники ОСОБА_3 - ОСОБА_7, ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Представник Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації - Вітрик Л.Д. також заперечувала проти доводів апеляційної скарги і просила рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 14 червня 2010 року рішенням Святошинського районного суду м.Києва ОСОБА_5 визнано недієздатним, встановлено над ним опіку, призначено опікуном його сина ОСОБА_5

16 червня 2010 року Святошинського районною у м.Києві державною адміністрацією ОСОБА_3 видано посвідчення опікуна НОМЕР_1 на батьком ОСОБА_5 і над його майном.

Листом Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації від 30 травня 2016 року позивачу повідомлено, що посвідчення опікуна від 16 червня 2010 року є дійсним та вступає у законну силу з 30 червня 2010 року.

22 червня 2016 року Святошинською районною в м.Києві державною адміністрацією відповідачу ОСОБА_3 видано посвідчення опікуна № 1132-опік над батьком та його майном.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, а судом не встановлено підстави, з яких посвідчення опікуна підлягає визнанню недійсним за ст.ст.203,215 ЦК України. Посвідчення опікуна є документом, яке за своїм змістом не є правочином, а тому не підлягає визнанню недійсним. Також суд першої інстанції виходив із того, що оспорюване посвідчення від 16 червня 2010 року анульоване, відповідач здійснює повноваження опікуна на підставі іншого посвідчення від 22 червня 2016 року, отже предмет оскарження відсутній. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що судом не встановлено порушеного права позивача, обраний спосіб захисту прав не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Відповідно до ч.1 ст.39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та(або керувати ними.

Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч.1 ст.40 ЦК України).

Частиною 1-3 ст.41 ЦК України встановлено, що над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє опікун.

Суд встановлює опіку на фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (ч.1 ст.60 ЦК України).

Відповідно до п.3.1 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 31/166/131/88, призначеному опікуну видається посвідчення установленого зразка.

Отже, посвідчення опікуна - це документ, який видається на підставі відповідного рішення та містить інформацію про те, що ОСОБА_3 є опікуном над ОСОБА_5 та над майном останнього.

Зі змісту ст.202 ЦК України слідує, що правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами недійсності правочинів не можна визнати недійсними документи, які за своїм змістом не є правочинами, зокрема, посвідчення, що містить певну інформацію, а не є юридичним фактом, який тягне набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, оскільки посвідчення опікуна не є правочином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що посвідчення, як документ, не може бути визнаний недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що посвідчення опікуна на ім'я ОСОБА_3 видане з порушенням порядку його видачі, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки сам по собі факт оформлення посвідчення до набрання рішенням суду про призначення опікуна законної сили не дає підстав для визнання такого посвідчення недійсним.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_3 на підставі оспорюваного посвідчення вчиняв різні операції з нерухомим майном підопічного, чим порушував права позивача, також не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки участь опікуна у справах, в яких оспорюються договори щодо нерухомого майна, укладені з ОСОБА_1, не дає підстав уважати, що видачею ОСОБА_3 посвідчення опікуна порушуються права позивача.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 як опікун не мав права та не був уповноважений вчиняти дії щодо нерухомого майна підопічного, яке знаходиться у м.Дніпро, оскільки органом опіки та піклування дозвіл на встановлення опіки над майном ОСОБА_3 не надавався, акти передачі майна не складалися, не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі, виходячи із предмету спору та підстав позову, правового значення не мають.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав уважати, що ним допущено порушення матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Приймаючи постанову, апеляційний суд має вирішити питання розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Між ОСОБА_7, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 27 липня 2014 року, та ОСОБА_3 11 січня 2018 року укладено договір № 01-01/2018 про надання правової (правничої) допомоги, предметом якого є зокрема, представництво інтересів ОСОБА_3 в Апеляційному суді м.Києва та слухання апеляційної скарги ОСОБА_1, на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 листопада 2017 року. В пункті 5.3, 5.4 договору сторони погодили, що розмір гонорару визначається за домовленістю з клієнтом, а оплата гонорару здійснюється готівкою авансом в сумі 2500 грн. при укладенні цього договору з врученням клієнту документа, який підтверджує оплату гонорару, з подальшим складанням адвокатом табеля обліку робочого часу і виконаної роботи, який є підставою для розрахунку і списання гонорару, внесеного авансом. Решта суми гонорару за погодинної оплати вноситься готівкою в строк не пізніше 3-х робочих днів після дати підписання клієнтом щомісячного табеля обліку робочого часу і виконаної роботи адвокатом і підтверджується врученням клієнту документу про оплату гонорару (квитанцією).

На виконання умов договору ОСОБА_3 внесено аванс по договору в сумі 2500 грн. Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу доданий орієнтовний розрахунок суми витрат на правничу допомогу, який складає 4200 грн. за 6 годин роботи адвоката по ознайомленню з матеріалами справи (1 год), складання письмового відзиву на апеляційну скаргу (3 години), представництво інтересів в судових засіданнях в Святошинському районному суді м.Києва ( 2 години).

Відповідно до ст..133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.5 ст.135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч.4 ст.137, ч.7 ст.139 та ч.3 ст.141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

Відповідно до ч.2, 3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обстави, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору т щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що до витрат на правничу допомогу, що пов'язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, слід віднести витрати на складання письмового відзиву на апеляційну скаргу. Інші витрати, пов'язані з ознайомленням адвоката з матеріалами справи в суді апеляційної інстанції належними та допустимими доказами не підтверджені, а витрати на представництво інтересів в судових засіданнях в Святошинському районному суді м.Києва - не пов'язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Отже, в порядку розподілу судових витрат відповідно до ст..141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, на професійну правничу допомогу в сумі 2100 грн.

З урахуванням наведено, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

Суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 листопада 2017 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1, - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені ним витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2100 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус