Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 621/2457/16-ц

провадження № 61-16189св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Зміївське лісове господарство»,

третя особа - директор Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року в складі судді Овдієнка В. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2018 року у складі суддів: Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» (далі - ДП «Зміївське лісове господарство» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_6, з урахуванням уточнень до неї мотивована тим, що він працював на посаді завідуючого господарством ДП «Зміївське лісове господарство» з 03 вересня 2013 року. За час роботи на підприємстві будь-яких зауважень не мав, із сумлінням ставився до роботи, мав неодноразові заохочення за добросовісне виконання обов'язків.

31 серпня 2016 року інспектором відділу кадрів ОСОБА_7 було оголошено про звільнення шляхом скорочення його посади та вручено наказ від 31 серпня 2016 року № 159 для ознайомлення, однак копію наказу йому не надано та не роз'яснені причини скорочення штату. 31 жовтня 2016 року його письмово було запрошено на засідання профспілкового комітету на 01 листопада 2016 року, на якому було вирішено надати згоду на його звільнення.

Позивач зазначав, що 10 листопада 2016 року, перебуваючи на роботі до кінця дня та не отримавши ні відповіді на його запити щодо підстав звільнення, ні наказу про звільнення, ні трудової книжки, не отримавши СМС-повідомлення на телефон про нарахування йому розрахункових сум згідно зі статтею 116 КЗпП України, вважав що 11 листопада 2016 року може виходити на роботу, однак 11 листопада 2016 йому було вручено наказ від 10 листопада 2016 року №32 про його звільнення. 12 листопада 2016 року він отримав розрахункові кошти на картку у ПАТ КБ «ПриватБанк».

14 листопада 2016 року позивач отримав від відповідача поштове відправлення з відповіддю на його звернення від 03 листопада 2016 року. Після вивчення документів, які він отримав, йому стало відомо, що 05 серпня 2016 року головним лісничим ОСОБА_8 було подано рапорт з клопотанням про скорочення посади завідувача господарством. 31 серпня 2016 року було видано наказ №159 про скорочення штатів.

02 вересня 2016 року було направлено подання до первинної профспілкової організації ДП «Зміївське лісове господарство» про надання згоди на розірвання з ним трудового договору та цього ж дня йому було вручено попередження про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП з 10 листопада 2016 року.

10 листопада 2016 року ДП «Зміївське лісове господарство» було видано наказ № 32 про звільнення його на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та було складено акт про його відмову від отримання трудової книжки, наказу про звільнення та записами у Типовій картці № П-2.

Копії протоколу профспілкового комітету у надісланих документах позивач так і не отримав. Він вважав що профспілковий комітет надасть йому відповідь протягом тридцяти днів на його заяву вже не як працівника, а як громадянина згідно з Законом України «Про звернення громадян», тому чекав відповіді профспілкового комітету на його звернення до 03 грудня 2016 року. Пересвідчившись в тому, що відповіді від профспілкового комітету (який зобов'язаний захищати інтереси працівників, а не адміністрації підприємства) йому не буде, він звернувся за правовою допомогою для подання позову до суду про поновлення його на роботі.

Позивач вказував, що в своєму поданні, відповідно до положень статті 43 КЗпП України, керівник підприємства повинен був обґрунтувати необхідність скорочення штатів підприємства (тяжкий матеріальний стан, дублювання роботи іншим працівником на підприємстві, перепрофілювання підприємства та завдань працівника і т.ін.). Також він зазначав, що фінансові показники підприємства залишалися стабільно високими, заробітна плата постійно піднімалася, трудовий колектив, в тому числі і він, постійно отримували преміальні, підприємство займало призові місця за економічним рейтингом Харківської області серед лісгоспів. Тобто, підстав для скорочення його посади у зв'язку з фінансовим станом не було. Крім того, керівник підприємства, знаючи про матеріальний стан його сім'ї, яка складається з чотирьох осіб, з яких заробіток має тільки він один, і з них двоє є його утриманцями - дочка та онук, безпідставно його скорочуючи, відмовився від надання йому іншої роботи та прийняв на роботу до адміністрації підприємства іншого працівника з 04 серпня 2016 року.

Крім того позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, які склали 15 000,00 грн.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем при звільненні позивача дотримані усі вимоги трудового законодавства щодо звільнення особи у зв'язку із скороченням штату працівників, а саме статті 40, 43, 49-2 КЗпП України. Судом враховано, що у відповідача були відсутні вакантні посади, які б відповідали кваліфікації ОСОБА_6 та на які його можливо було б перевести за його згодою.

Крім того, у відповідача відсутні правові підстави для надання ОСОБА_6 переваги при скороченні штату в порядку вимог частини першої статті 42 КЗпП України, оскільки у нього відсутня профільна освіта спеціаліста у сфері лісового господарства.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим фактичним обставинами та узгоджується з усталеною практикою у таких правовідносинах.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, залишено поза увагою те, що відповідачем при звільненні позивача не було додержано вимог статті 49-2 КЗпП України щодо його переважного права на залишення на роботі, а також одночасно з попередженням позивача про майбутнє звільнення не запропоновано іншої роботи на тому самому підприємстві.

18 липня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження у даній справі.

05 вересня 2018 року ДП «Зміївське лісове господарство» надіслала засобом поштового зв'язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_6, у якому просило касаційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що при звільненні позивача були дотримані всі вимоги чинного законодавства, що було враховано судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні судових рішень.

05 вересня 2018 року третя особа ОСОБА_5 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_6 за змістом аналогічним відзиву відповідача на касаційну скаргу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом скасоване рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Судами встановлено, що з 03 вересня 2013 року ОСОБА_6 було прийнято на посаду завідувача господарством лісгоспу.

Наказом ДП «Зміївське лісове господарство» від 31 серпня 2016 № 159 «Про скорочення штатів» відповідачем прийнято рішення про скорочення посади завідувача господарством лісгоспу.

02 вересня 2016 року позивача попереджено про звільнення в зв'язку із скороченням штату та повідомлено, що посади, які відповідають його кваліфікації на підприємстві відсутні.

01 листопада 2016 року на засіданні профспілкового комітету ДП «Зміївське лісове господарство» за участі позивача комітет, розглянувши подання уповноваженої особи - директора підприємства ОСОБА_5 від 02 вересня 2016 року № 653, надав згоду на звільнення завгоспа лісгоспу за скороченням штату, що підтверджується протоколом №11 засідання профспілкового комітету ДП «Зміївське лісове господарство» від 01 листопада 2016 року.

Наказом ДП «Зміївське лісове господарство» від 10 листопада 2016 року № 32 про припинення трудового договору (контракту) у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України припинено трудовий договір із ОСОБА_6

Відповідно до пункту 7.7 Статуту ДП «Зміївське лісове господарство» заступники директора, головні спеціалісти призначаються та звільняються з посади директором за погодженням з Управлінням, інші працівники апарату управління і структурних підрозділів підприємства призначаються та звільняються директором.

У відповідності до пункту 2 розділу І посадової інструкції завідувача господарством, затвердженої 03 вересня 2013 року, призначення на посаду завідувача господарством підприємства та звільнення з неї здійснюється за наказом директора з дотриманням вимог КЗпП України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 258, 265, 381 ЦПК України, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди обґрунтовано виходили з дотримання роботодавцем при звільненні позивача вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, тобто позивача завчасно за два місяці попереджено про звільнення, яке узгоджено з профспілковим комітетом ДП «Зміївське лісове господарство» та проведено з підстав, які зазначені у поданні, тобто у зв'язку із скороченням штату, що підтверджено наказом відповідача від 10 листопада 2016 року №32, наказом ДП «Зміївське лісове господарство» від 31 серпня 2016 року №159 «Про скорочення штатів», попередженням від 02 вересня 2016 року № 654, протоколом засідання профспілкового комітету ДП «Зміївське лісове господарство» від 01 листопада 2016 року № 11.

Також судами встановлено, що підставою для скорочення штату була недоцільність утримання посади завідувача господарством лісгоспу, що підтверджено рапортом головного лісничого ДП «Зміївське лісове господарство» від 05 серпня 2016 року, наказом директора ДП «Зміївське лісове господарство» від 31 серпня 2016 року № 159 та додатком № 1 до цього наказу за підписом головного економіста підприємства ОСОБА_9, поданням директора ДП «Зміївське лісове господарство» ОСОБА_5 з економічним обґрунтуванням його скорочення до первинної профспілкової організації від 02 вересня 2016 року № 653. Разом з цим, перевести позивача на іншу посаду у господарстві немає можливості у зв'язку із відсутністю у позивача профільної освіти спеціаліста у сфері лісового господарства, про що свідчить копія його диплому.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_10 про те, що апеляційним судом залишено поза увагою недодержання відповідачем при його звільненні вимог статті 49-2 КЗпП України щодо його переважного права на залишення на роботі, а також одночасно з попередженням його про майбутнє звільнення не запропоновано іншої роботи на тому самому підприємстві є необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що позивачеві були запропоновані всі вакантні посади на підприємстві, які відповідають його кваліфікації та освіті.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судами не з'ясовано належним чином чи дійсно на підприємстві була необхідність проведення скорочення посади завідувача господарством при збільшенні виробничого навантаження не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду, оскільки судами першої та апеляційної інстанції таким доводам вже надана оцінка, та обґрунтовано зауважено, що визначення чисельності та штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу.

Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, у задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено, в апеляційному порядку не оскаржувалось та не переглядалось, а отже суд касаційної інстанції рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядає.

Аргументи заявника про те, що судами залишено поза увагою той факт, що запис у трудову книжку про його звільнення внесений був не 10 листопада 2016 року, оскільки в цей день інспектор відділу кадрів ОСОБА_7 була у відрядженні, а у інший день не має правового значення для з'ясування законності підстав звільнення, та на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не впливає.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що за півтора місяця до проведення оптимізації підприємства до вимог чинного законодавства було введено до штатного розкладу цього підприємства посаду агента з постачання, посадовими обов'язками якого передбачено ті ж самі обов'язки із забезпечення підприємства матеріальними ресурсами висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, оскільки ДП «Зміївське лісове господарство» має право самостійно вирішувати в яких саме посадах має потребу підприємство та вводити в штатний розклад саме ці посади.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач прийняв на роботу іншого працівника з 04 серпня 2016 року, а повідомлення позивача про наступне вивільнення відбулося 02 вересня 2016 року і до моменту звернення його до суду відповідач не здійснював набір нових працівників на роботу.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального і без порушення норм процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик