Миколаївський районний суд Одеської області
Справа№ 508/648/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року Миколаївський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Медвєдєвої О.Г.

при секретарі Мазарак Н.А.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Миколаївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі та гідності, зобовязання спростування поширених неправдивих відомостей,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_4, звернулась до суду з позовом до відповідча, ОСОБА_3, з вимогою щодо зобовязання ОСОБА_3, спростувати поширені нею неправдиві відомості щодо позивача, що позивач крадійка, що у неї дві судимості з умовним строком позбавлення волі перед ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

В обгрунтування своїх вимог, посилається на те, що 04 та 05 липня 2017 року відповідач прийшла в подвіря до матері позивачки ОСОБА_5 та вітчима ОСОБА_6 і стала їм кричати, що позивач являється ворюгою, що у неї два умовних строки судимості по кримінальних справах, що про це їй сказали працівники поліції, які виїжджали в ніч з 03 на 04 липня 2017 року за викликом відповідачки, через конфлікт між мною та її дочкою, в присутності секретаря Ульянівської сільської ради ОСОБА_9. Все це чули не тільки мати позивача ОСОБА_5 та вітчим ОСОБА_6, а й брат позивача ОСОБА_7 та мешканка села Ульянівка, ОСОБА_8.

Відповідач - ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, зазначаючи, що позовні вимоги є недоведеними, безпідставними, що позивача не ображала, з мамою позивачки у відповідача відбулася розмова лише 05.07.2017 року о 10 годині, біля будинку відповідачки, у присутності іншого кола осіб (сусідки), розмова була про події з 03 на 04 липня 2017 року та не стосувалась честі та гідності позивача. З поданням позовної заява позивачка має на меті зведення з нею рахунків за виклик поліції в ніч з 03 на 04 липня 2017 року та притягнення позивачки до відповідальності.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити з підстав,наведених у заяві.

Представник відповідачки суду пояснив, що позов є безпідставним, просив суд у задоволенні позову відмовити. В судове засідання подав письмове заперечення, на яке посилався у своїх поясненнях.

У судовому засіданні допитано свідків: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10.

Свідки: ОСОБА_5, мати позивачки, ОСОБА_6 вітчим позивачки, ОСОБА_7 брат позивачки, пояснили, що між позивачкою, ними та відповідачкою склалися негативні стосунки, та вони дійсно чули, як відповідачка говорила, при розмові з матірю позивачки, 04.07.2017 року або 05.07.2017 року, про те, що позивач крадійка та судима з умовним строком.

ОСОБА_8 також підтвердила, що була присутня при розмові відповідачки та матері позивачки та чула образи від відповідачки щодо позивачки, та те, що вона крадійка та судима з умовним строком.

Свідок ОСОБА_10 - сусідка відповідачки пояснила, що вона була присутня при розмові між відповідачкою та матірю позивачки, що відбулася 05.07.2017 року, та особисто не чула ані образ, ані інформацію про те, що позивач крадійка та судима з умовним строком, щодо позивачки від відповідачки. Про інші розмови їй не відомо.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач, ОСОБА_1 надала: довідку ПАТ «Енергопостачальна Компанія Одесаобленерго від 11.07.2017р. № 390/03-277 про то, що вона працює у ПАТ «Одесаобленерго» Миколаївський РЕМ контролером по цивільно-правовому договору з листопада 2014р. (а.с.4), позитивну Характеристику, надану ПАТ « Енергопостачальна Компанія Одесаобленерго» щодо ОСОБА_1 11.07.2017р. № 278 (а.с. 5), позитивну Характеристику, надану Ульяновською сільською Радою щодо ОСОБА_1 від 10.07.2017р. (а.с.6), довідку про склад сімї від 10.07.2017р. № 470 (а.с.7), копії Свідоцтва про народження трьох дітей (а.с.8-10), копію паспорту громадянина України (а.с.11), довідку (а.с.23).

Відповідач, на підтвердження своїх заперечень надав копію відповіді Миколаївського ВП Лиманського ВП ГУНП в Одеській області від 10.07.2017р. про те, що відносно громадянки ОСОБА_1 з приводу нанесених ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, було складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ст..173 КУ п АП та направлено його до суду для прийняття (а.с. 42).

Процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не проводилось.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії», суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Також, згідно п. 19 вказаної постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні зясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» доказуванню в справах про захист честі, гідності та ділової репутації слід довести наступні обставини: - те, що відомості дійсно стали відомими третім особам; - відповідач не доклав достатні зусилля, щоб забезпечити конфіденційність розповсюдженої інформації; - причинно-наслідковий зв'язок між тим, що відповідач не забезпечив достатньої конфіденційності поширюваної інформації, в результаті чого така інформація стала відомою третім особам.

Статтею 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст..277 ЦК України та ст..12 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною покладається на відповідача, однак позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації та довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

За положеннями ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Між тим, позивач не просить суд визнати інформацію, щодо неї - недостовірною та такою, що порушує його честь та гідність. Як під час звернення до суду із позовом, так і в ході розгляду справи в суді позивач не конкретизувала, в якій саме спосіб має відбутися спростування інформації.

Відповідно до п. 26 Постанови Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд не вправі зобовязувати відповідача вибачитися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення, як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

До свідчень суд ставиться критично, оскільки вони є неповними та уривчастими, за їх допомогою неможливо в повній мірі встановити обставини справи, а саме коли, за яких обставин та як саме вчиняла дії щодо розповсюдження неправдивих відомостей про позивача відповідач, та саме якого дійсно характеру це були відомості фактичні твердження чи оціночні судження. Свідки визначали різні дати події, описували різні умови. Крім того, ОСОБА_5 - мати позивачки, ОСОБА_6 вітчим позивачки, ОСОБА_7 брат позивачки, а тому є зацікавленими особами, особисто перебувають з відповідачкою в неприязних стосунках. Відповідно до свідчень не можливо достовірно встановити чи відбувалася ця подія, коли саме, містили якісь висловлювання фактичні дані про порушення позивачем норм чинного законодавства, або мало місце вираження субєктивної думки в брутальної, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь позивача, що не підлягає спростуванню, оскільки є образою. Фактів поширення недостовірної інформації проти позивача, порушення їх прав достовірно не встановлено.

На основі повно та всебічно зясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозвязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10,12,81,141,247,258,259,263,265,268 ЦПК України, ст.ст. 16, 277 ЦК України; п.4,п.6,п.15,п.18,п.25,п.26 Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі та гідності , зобовязання спростування поширених неправдивих відомостей відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358ЦПК України.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-технологічної системи апеляційні скарги подаються учасниками до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 14.03.2018 року.

Суддя: О.Г. Медвєдєва