Постанова

Іменем України

05 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 587/2931/15-ц

провадження № 61-10817св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6 в своїх інтересах та в іентересах малолітнього ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

третя особа - Сумська районна державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа - Сумська районна державна нотаріальна контора, про розірвання спадкового договору, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку за касаційною скаргою ОСОБА_6 на постанову Апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Левченко Т. А., Криворотенка В. І., від 16 січня 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7, третя особа - Сумська районна державна нотаріальна контора, про розірвання спадкового договору, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку.

Позовна заява мотивована тим, що 14 жовтня 2014 року між ним та ОСОБА_6 укладено спадковий договір, за умовами якого він передає після своєї смерті ОСОБА_6 належне йому майно (домоволодіння, земельну ділянку площею 0,1607 га, автомобіль марки ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_1), а остання зобов'язалася вчиняти дії немайнового та майнового характеру на його користь, а саме: забезпечувати щоденним триразовим харчуванням, надавати побутові послуги, забезпечувати належним медичним обслуговуванням тощо.

Після укладення спадкового договору в кінці листопада 2014 року ОСОБА_6 з сином - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, переїхала проживати до нього. З 23 жовтня 2015 року відповідач не проживає разом з ним та взагалі припинила виконувати будь-які обов'язки як набувач за спадковим договором. Ураховуючи викладене,ОСОБА_9 просив суд розірвати спадковий договір від 14 жовтня 2014 року, усунути перешкоди у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення з будинку.

22 грудня 2015 року помер ОСОБА_9, правонаступником якого на підставі заповіту від 09 грудня 2015 року є ОСОБА_4, тому остання залучена до участі в справі в якості позивача.

ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області у складі судді Степаненка О. А. від 09 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову Суходуб Л. В., суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо невиконання ОСОБА_6 обов'язків, обумовлених спадковим договором. При цьому сам факт погіршення особистих відносин між сторонами спадкового договору під час його дії та обставини щодо непроживання ОСОБА_6 разом з відчужувачем, на які позивач посилався, як на підстави для розірвання спадкового договору, не свідчать про невиконання або неналежне виконання умов договору.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 16 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про розірвання спадкового договору скасовано, позовні вимоги ОСОБА_4 у цій частині задоволено.

Розірвано спадковий договір, укладений 14 жовтня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6

У решті - рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції тазадовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 про розірвання спадкового договору, виходив із того, що ОСОБА_6 не надала, а матеріли справи не містять, належних, допустимих і достовірних доказів про виконання нею умов спадкового договору, зокрема, щодо забезпечення ОСОБА_9 щоденним триразовим харчуванням, надання йому побутових послуг, забезпечення відчужувача ліками та інших послуг, у тому числі і після того, як вона переїхала від ОСОБА_9 на інше місце проживання.

У лютому 2018 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог і залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Отже, судове рішення в частині відмови в позові не оскаржується.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що у спадковому договорі від 14 жовтня 2014 року зобов'язання набувача сформульовані так, що з них не випливає обов'язкове проживання чи цілодобове перебування з відчужувачем у його житловому будинку.

Апеляційний суд не врахував період часу за який вона, на думку позивача, не виконувала свої зобов'язання за спадковим договором, з 21 жовтня 2015 року (виїзд з будинку) до 03 грудня 2015 року (пред'явлення позову), тобто близько півтора місяця.

Крім того, апеляційним судом порушено принцип рівності сторін у доступі до правосуддя, що гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки покладення на неї процесуального обов'язку довести виконання своїх обов'язків, які не можуть бути підтверджені будь-яким чином (готування їжі, прибирання у будинку, прання, заходи гігієни) є непомірним процесуальним тягарем.

Також апеляційний суд не надав належну правову оцінку доказам, наданим нею на підтвердження виконання умов спадкового договору після смерті відчужувача, а саме заяві до завідуючого лікарні від 23 грудня 2015 року та розписці ОСОБА_4 від 23 грудня 2015 року.

У березні 2018 року ОСОБА_4подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив рішення згідно з наданими доказами, правильно встановив фактичні обставини.

20 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до положень статті 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

У статті 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

Судом установлено, що 14 жовтня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 укладено спадковий договір, за умовами якого після своєї смерті ОСОБА_9, як відчужувач, мав передати у власність ОСОБА_6 належні йому на праві власності: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 0,1607 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;автомобіль ВАЗ 21063, 1985 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, а ОСОБА_6 зобов'язалась вчиняти на його користь дії майнового та немайнового характеру, зазначені в пункті 2.5 даного договору до відкриття спадщини і після її відкриття.

Зокрема, пунктом 2.5 спадкового договору передбачено, що до відкриття спадщини, тобто до смерті відчужувача, набувач зобов'язаний вчиняти такі дії майнового та немайнового характеру: забезпечувати щоденним триразовим харчуванням (сніданок, обід і вечеря); надавати побутові послуги (прання постільної білизни - один раз на 14 днів); протягом весняно-осіннього періоду власними силами або за допомогою залучених осіб обробляти земельну ділянку, надану відчужувану у власність, що знаходиться за адресою: вул. Лесі Українки, 10, с. Кияниця, Сумського району, Сумської області; вживати заходів для знищення бур'янів та шкідників садово-городніх культур; підтримувати будинок в належному стані, а при необхідності виконувати дрібний ремонт будинку з існуючим переліком робіт, що належать до дрібного ремонту будинку, затвердженим у порядку, встановленому чинним законодавством; забезпечувати відчужувача згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості; забезпечувати необхідним одягом і взуттям; забезпечувати належним медичним обслуговуванням; забезпечити надання матеріальної допомоги для придбання ліків та оплату медичних послуг і процедур у випадку хвороби та перебування відчужувача на стаціонарі; передати призначеній особі в день поховання відчужувача свідоцтво про його смерть, одержане у відповідному органі державної реєстрації актів цивільного стану; організувати поховання відчужувача за християнськими звичаями на кладовищі с. Кияниця, Сумського району, Сумської області та влаштувати поминки, встановити на його могилі надмогильну споруду.

Згідно з актом від 27 листопада 2015 року ОСОБА_6 та її малолітній син ОСОБА_10 не проживають у будинку ОСОБА_9 з 23 жовтня 2015 року.

При цьому ОСОБА_6 не надала суду докази на підтвердження продовження виконання нею умов спадкового договору з 23 жовтня 2015 року, що є її процесуальним обов'язком у силу статті 81 ЦПК України.

Посилання касаційної скарги на те, що суд поклав на неї непомірний процесуальний тягар щодо доведення факту виконання умов договору, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, безпідставні, оскільки у силу частини другої статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Тобто доведення виконання умов спадкового договору є обов'язком ОСОБА_6, а не непомірним процесуальним тягарем.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 89, 263 - 264, 382 ЦПК України повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про розірвання спадкового договору.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині судового рішення відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення в оскаржуваній частині не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У частині третій статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Сумської області від 16 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7, третя особа - Сумська районна державна нотаріальна контора, про розірвання спадкового договору залишити без змін.

У зв'язку із закінченням касаційного провадження поновити виконання постанови Апеляційного суду Сумської області від 16 січня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк