УХВАЛА

10 квітня 2018 року суддя Барського районного суду Вінницької області Єрмічова В.В., вирішуючи питання про відкриття провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (скорочене найменування ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулося до Барського районного суду Вінницької області з вказаним позовом.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи вважаю за необхідне залишити її без руху з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з пунктами 5-8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

- відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обовязковий досудовий порядок урегулювання спору;

- відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

- перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Відповідно до ч. 6 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

- основне зобовязання - зобовязання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобовязання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою;

- іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобовязання або зобовязання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель;

- іпотекодержатель - кредитор за основним зобовязанням;

- боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобовязання.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 19 грудня 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" на підставі договору іпотеки від 18 квітня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу ОСОБА_1 та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1154, отримав у власність житловий будинок, що розташований по вулиці Центральній, 61 в с. Іванівці Барського району Вінницької області. Однак, позивач не може володіти, користуватися, розпоряджатися вказаним майном на власний розсуд, оскільки в будинку зареєстрована та проживає ОСОБА_2, тому позивач просить виселити її та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному будинку, зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири (житлового будинку), без надання іншого жилого приміщення.

Згідно доданої до позовної заяви інформаційної довідки № 105416461 від 28 листопада 2017 року, яка зформована шляхом пошуку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно через веб-сайт ОСОБА_3, вбачається, що обєкт нерухомого майна - житловий будинок, який розташований по вулиці Центральній, 61 в с. Іванівці Барського району Вінницької області є предметом іпотеки за договором іпотеки від 18 квітня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу ОСОБА_1 та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1154, який внесено до Державного реєстру іпотек 18 квітня 2018 року Барським районним нотаріальним округом за № 7047423; іпотекодержателем за договором є ЗАТ КБ "ПриватБанк", іпотекодавцем - ОСОБА_2; строк виконання основного зобовязання 18 квітня 2023 року; розмір основного зобовязання 20000 доларів США.

З урахуванням предмету та підстав позову суд звертає увагу на наступне.

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У разі наявності неповнолітніх дітей, суд має виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Положення статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діють з 1 січня 2006 року.

Однак вказане вище позивачем залишено поза увагою, оскільки позовна заява не містить жодних відомостей щодо умов укладення договору іпотеки, зокрема, щодо іпотечного житла (спосіб його набуття іпотекодавцем); щодо прав неповнолітніх на іпотечне житло, якщо такі є; про інших осіб, які можуть бути зареєстровані та проживати з відповідачем; про вжиті заходи забезпечення доказів або позову, або про причину їх невжиття, що вказує на недотримання позивачем вимог, встановлених пунктами 5, 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Крім того, що стосується вимоги про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному будинку, зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири (житлового будинку), без надання іншого жилого приміщення, суд звертає увагу на наступне.

Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" встановлено позасудове врегулювання спору.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу України, статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

У правовому висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15 щодо виселення мешканців з житлового будинку, який є предметом іпотеки, зазначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР)".

До позовної заяви додано копію претензії для ОСОБА_2 з вимогою про те, щоб остання разом із іншими мешканцями протягом 30 днів з моменту отримання претензії, добровільно звільнили житловий будинок, та реєстр згрупованих поштових відправлень.

Однак, до позовної заяви не додано доказів того, що ОСОБА_4 отримала вказану претензію, якими можуть бути, зокрема, лист з описом відправлення та рекомендоване поштове повідомлення про вручення відправлення відповідачу ОСОБА_2

Зазначене вказує на те, що позивачем не виконано вимогу, встановлену п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, щодо вжиття заходів досудового врегулювання спору, який є обовязковим для правовідносин, що виникли.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про судовий збір" судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Згідно з ч. 2 ст. 9 цього Закону суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

У п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17 жовтня 2014 року, зазначено, що законодавством не встановлено спеціальних вимог до оформлення платіжних документів, на підставі яких перераховуються суми судового збору. Таке перерахування здійснюється за загальними правилами згідно з вимогами Закону України від 5 квітня 2001 року № 2346-ІІІ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" і відповідних нормативно-правових актів Національного банку України. Платіжне доручення повинно бути підписано уповноваженою посадовою особою банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату зарахування суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Відповідні документи подаються до суду тільки в оригіналі.

Однак, до позовної заяви додано платіжне доручення № 1 від 15 лютого 2018 року, яке не відповідає вимогам, зазначеним вище, оскільки у вказаному документі не зазначено прізвище, ім'я та по батькові уповноважених посадових осіб, зокрема, бухгалтера та керівника установи; не просталено печатку установи банку з відміткою про дату зарахування суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, а тому це платіжне доручення не може бути належним доказом сплати судового збору.

Враховуючи вищевикладене, вважаю за необхідне залишити позовну заяву без руху, про що повідомити позивача і надати йому триденний строк для усунення вказаних недоліків з дня отримання копії ухвали суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України в разі не виконання позивачем вимог суду у встановлений строк заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

Згідно з ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, статей 1, 36, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", ч. 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", частин 1, 2 ст. 9 Закону України "Про судовий збір", правового висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15; керуючись пунктами 5-10 ч. 3, ч. 6 ст. 175, ч. 4 ст. 177, частинами 1-3, 7 ст. 185 ЦПК України, п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17 жовтня 2014 року, суддя, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про виселення залишити без руху.

Надати позивачеві триденний строк для усунення вказаних недоліків з дня отримання копії цієї ухвали.

В разі невиконання позивачем вимог вказаних в ухвалі суду у встановлений строк заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя