Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа №523/7079/14-ц

провадження №61-15588св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача: Штерхунова ЮліяСергіївна, Матвєєв Віталій Юрійович,

відповідач - ОСОБА_3,

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2014 року у складі судді Дяченко В. Г. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П.,

Погорєлової С. О., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернувся до суду до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 09 січня 2013 року складає 471 673,64 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2008 року між

АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір на суму 497 000 доларів США під 13% річних строком з 13 червня 2008 року по 13 червня 2029 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі даного кредитного договору від 13 червня 2008 року.

ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань перед банком не виконала, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 09 січня 2013 року складає

471 673,64 грн, а саме: 388 299,39 грн тіло кредиту; 83 374,26 грн відсотки.

Вказану заборгованість відповідач у добровільному порядку не погашає, у зв'язку з чим банк звернувся до суду про її стягнення в примусовому порядку.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 4 липня

2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2013 року, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2008 року у розмірі 471 673,64 грн

та 3 441 грн судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2014 року у задоволені позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду доказів обсягу прав, що перейшли до нового кредитора, позивачем було надано докази сплати грошових коштів відповідачем в рахунок погашення кредитної заборгованості, тіла кредиту в різних розмірах, а саме: 3130 доларів США та 4750 доларів США, при тому, що суму заборгованості за кредитом, позивач встановив в розмірі 47 793,93 доларів США, а розмір кредиту в сумі 49 700 доларів США.

Суд не прийняв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості та дійшов висновку про неможливість проведення розрахунку судом через відсутність доказів обсягу прав, що перейшли до нового кредитора, у зв'язку з чим вважав позовні вимоги не доведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_3 частково сплатила заборгованість за кредитним договором і надала суду квитанції про погашення заборгованості. У зв'язку з неможливістю встановити обставини врахування чи неврахування вказаних платежів банком при проведенні розрахунків, апеляційним судом ухвалою від 03 квітня 2015 року зобов'язано банк провести звірку для встановлення остаточної заборгованості та надати суду відповідний розрахунок. Вимоги вказаної ухвали позивач не виконав, звірку для встановлення остаточної суми заборгованості не провів, у зв'язку із чим апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду щодо недоведеності розміру заборгованості та відсутності підстав у зв'язку із цим для задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права,.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було повно та всебічно досліджено подані банком докази. Банком подано суду належним чином завірена виписка з договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», надано акт прийому - передачі документації, який відображає дію осіб по передачі документів по боржнику ОСОБА_3 Підписання сторонами даного акту та скріплення печатками, свідчить про факт, який становить юридичну основу у взаємозв'язку зі статтями 512, 517 ЦК України та є доказом заміни первісного кредитора з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк» у зобов'язанні по кредитному договору від 13 червня 2008 року. Вказані докази містять інформацію про права та обсяг прав, які перейшли до нового кредитор та становлять предмет доказування у справі.

Під час розгляду даної справи, боржник ОСОБА_3 почала сплачувати, але не в повному обсязі заборгованість за зобов'язанням, тим самим на стадії апеляційного розгляду відповідач визнала борг. У зв'язку з наведеним, апеляційним судом Одеської області винесена ухвала від 03 квітня

2015 року про витребування розрахунку заборгованості за кредитним договором та проведення звірки з відповідачем ОСОБА_3 для встановлення остаточної заборгованості за договором кредиту

від 13 червня 2008 року.

Зазначена ухвала була виконана позивачем та до суду надано копія витягу з додатку № 1 до договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами по боржнику ОСОБА_3, розрахунок заборгованості по боржнику ОСОБА_3 станом на 09 січня 2013 року, розрахунок заборгованості по боржнику ОСОБА_3 станом на 16 квітня 2015 року, виписка по особовим рахункам ОСОБА_3 З наданих доказів вбачається розмір заборгованості за кредитним договором, а також платежі, які ОСОБА_3 сплачувала за договором.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що апеляційний суд не дослідив надані розрахунки, тим самим дійшов помилкового висновку, що банком не виконані вимоги зазначеної ухвали.

За доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанції зобов'язаний був взяти до уваги загальну суму заборгованості за кредитним договором та врахувати частину сплати боржником коштів під час розгляду справи, тим самим встановити суму до стягнення.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 березня 2018 року дана касаційна скарга передана до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 13 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 49 700 доларів США під 13% річних на термін до 16 червня 2029 року.

Кредит надано позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1.

Виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором забезпечено заставою квартири АДРЕСА_1 та порукою ОСОБА_6

Банк виконав умови кредитного договору належним чином, ОСОБА_3 отримала кредитні кошти в загальній сумі 49 700 доларів США, що підтверджується заявкою на видачу готівки від 13 червня 2008 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» отримало право вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем.

Кредитний договір від 13 червня 2008 року, укладений з ОСОБА_3 взято на баланс ПАТ «Дельта Банк» 19 грудня 2011 року та заборгованість за кредитом, на момент зміни первісного кредитора становила: сума заборгованості поточна 47 453,42 доларів США, сума заборгованості прострочена - 1 126,51 доларів США, нараховані відсотки на прострочену суму заборгованості - 6 359,48 доларів США.

Згідно розрахунку станом на 17 червня 2014 року заборгованість складає 779 369,74 грн, із яких: 47 739,93 доларів США заборгованість за кредитом, що еквівалентно 560 853,19 грн, та 18 600,17 доларів США заборгованість за відсотками, що еквівалентно 218 516,55 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність вимог позивача щодо розміру заборгованості по кредитному договору, суми нарахованої ним заборгованості та підстави для її стягнення.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом установлено, що на підставі кредитного договору від 13 червня

2008 року, право вимоги за яким відступлено ПАТ «Дельта Банк»,

ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 49 700 доларів США, проте суд апеляційної інстанції у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції, належним чином не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не забезпечив повного та всебічного її розгляду, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам, не сприяв сторонам здійсненню їх процесуальних прав, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку із недоведеністю позовних вимог банку про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Апеляційним судом не враховано, що факт отримання коштів ОСОБА_3 не оспорювався, договір нею частково виконувався, а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Розрахунок заборгованості, наданий банком, апеляційним судом взагалі не досліджувався. Суд обмежився посиланням на невиконання банком вимог ухвали щодо проведення звірки розрахунків з урахуванням поданих відповідачем квитанцій про погашення заборгованості та подання нового розрахунку з визначенням остаточної суми боргу.

При цьому, не перевірено і не надано оцінки наданим відповідачем квитанціям про здійснення платежів на погашення заборгованості та поданим банком до апеляційного суду документам, зокрема копії витягу з додатку № 1 до договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами по боржнику ОСОБА_3, розрахунок заборгованості по боржнику ОСОБА_3 станом на 09 січня 2013 року, розрахунок заборгованості по боржнику ОСОБА_3 станом на 16 квітня 2015 року, виписка по особовим рахункам ОСОБА_3, з яких вбачається заборгованість за кредитним договором, та не встановлено чи враховано у цих розрахунках здійснені ОСОБА_3 платежі.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на обґрунтовану підставу для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року).

Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних правовідносин, апеляційний суд не виконав вимог закону та в порушення умов договору залишив без змін рішення місцевого суду, яким повністю відмовлено у стягненні боргу фактично через неправильний розрахунок заборгованості.

Суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом апеляційної інстанції взагалі не досліджено графіку погашення кредиту, не перевірено обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу, не встановлено дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначено обсягу відповідальності боржника.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності і обґрунтованості, апеляційний суд, пославшись на недоведеність розміру кредитної заборгованості, формально відмовив у перевірці обставин на які посилався банк як на підтвердження своїх вимог внаслідок чого спір фактично залишився не вирішеним.

Апеляційний суд не дослідив і не надав оцінку усім доводам апеляційної скарги ПАТ «Дельта-Банк» та не врахував висновків і мотивів, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року, за яких справа, що є предметом перегляду, направлялась на новий розгляд.

Вищевказані порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості та призвело до передчасних висновків про відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості з підстав недоведеності розрахунку заборгованості.

В силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За таких обставин, постановлена апеляційним судом ухвала про залишення без змін рішення місцевого суду не може вважатися законною і обґрунтованою, у зв'язку із чим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України її слід скасувати з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2015 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик