Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 587/173/15-ц

провадження № 61-2580св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Косівщинська»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 - на рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 грудня 2015 року у складі судді Моісеєнко О. М. та ухвалу колегії суддів апеляційного суду Сумської області від 29 березня 2016 року у складі колегії суддів: Бойкам В. Б., Семеній Л. І., Шевченка В. А.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, уточнивши вимоги (а. с. 59-60), просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Косівщинська» (далі - ТОВ Агрофірма «Косівщинська») 2 636 грн 95 коп., з них : 2 005 грн 54 коп. - заборгованість по орендній платі за 2011-2013 роки, 120 грн 00 коп. - 3 % річних, 511 грн 41 коп. - інфляційне збільшення заборгованості, та розірвати договір оренди землі від 04 січня 2005 року, укладений між нею та ТОВ Агрофірма «Косівщинська».

Позовна заява мотивована тим, що 04 січня 2005 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди землі. Згідно з актом приймання передачі земельної ділянки. Позивач надав у строкове платне користування відповідну належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 2,7188 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зі сплатою 442 грн на рік. Також 01 січня 2009 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору оренди землі, яким змінено строк дії договору з 5 років на 10 років, в зв'язку з чим відповідач зобов'язався сплачувати орендну плату в розмірі 1 083 грн 75 коп. за рік. Відповідач систематично не сплачував орендну плату, а саме не сплатив орендну плату в 2011 році, не сплатив її і в 2012 році (за 2011 - 2012 роки сплачено лише в грудні 2013 року).

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 29 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_1 відхилено. Рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 грудня 2015 року залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що орендна плата за 2013 рік була виплачена позивачу своєчасно і у повному обсязі, орендна плата за 2011 і за 2012 роки була їй виплачена із порушеннями визначених договором строків, однак теж у повному обсязі, з урахуванням інфляційних втрат та пені. На час подання позову права позивача не були порушені, тому підстави для розірвання договору відсутні.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 29 березня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо розірвання договору оренди землі та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позов про розірвання договору оренди землі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач порушив умови договору оренди землі в частині своєчасної сплати орендної плати, що є підставою для розірвання договору оренди.Незважаючи на наявність факту сплати орендної плати у 2013 році, протягом двох років підряд мала місце систематична несплата орендної плати саме у строк, передбачений договором оренди землі (до 30 грудня кожного року).

Отже, судові рішення в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за орендну плату не оскаржуються, тому відповідно до статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

У серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ директор ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що касаційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просив касаційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону судове рішення першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Судами встановлено, що згідно з копією державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 26 липня 2004 року на підставі рішення Косівщинської сільської ради Сумського району, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,7188 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої на території Косівщинської сільської ради Сумського району Сумської області (а. с. 14).

04 січня 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки, який зареєстровано 14 вересня 2006 року в Сумському районному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» за № 82 (а. с. 10).

Пунктом 12 договору оренди землі, укладеного між сторонами, встановлено, що орендна плата вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця, тобто до 30 грудня кожного року дії договору оренди землі.

Пунктом 36 договору оренди землі передбачено припинення дії договору шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання іншою стороною договірних зобов'язань, а також з інших підстав, визначених законом.

01 січня 2009 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору оренди, який був зареєстрований у Сумському РВ Сумської РФ ДП «Центр державного земельного кадастру» 04 жовтня 2010 року. Визначено, що договір укладено на 10 років (а. с. 11).

Відповідно до пункту 1.3 додаткового договору - пункт 9 договору був викладений в новій редакції - орендна плата повинна вноситись орендарем у формі натуральної і вона була встановлена у розмірі 1083 грн 75 коп. за рік, що становить 3 % від нормативно-грошової оцінки земельного паю, яка дорівнює 36 125 грн 14 коп.

30 грудня 2013 року відповідач виплатив ОСОБА_1 1712 грн 89 коп орендної плати за користування землею за 2011-2012 роки і 1712 грн 89 коп за 2013 рік (а. с. 35, 36).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність.

Зазначена позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12 та від 28 вересня 2016 року № 6‑977цс16.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині розірвання договору оренди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов передчасного висновку про те, що сам по собі факт несвоєчасної сплати орендної плати за користування земельною ділянкою за 2011-2012 роки, тобто послідовно за два роки поспіль, не свідчить про систематичне невиконання відповідачем договірних зобов'язань і не може бути підставою для розірвання укладеного між сторонами договору оренди землі.

Судами не було належним чином встановлена кількість фактів порушення з боку ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» свого договірного зобов'язання по сплаті орендної плати на користь орендодавця протягом 2011-2013 років, а тому належним чином не досліджені ознаки неодноразовості, систематичності дій орендаря з несплати орендної плати.

Суди при розгляді справи не дотримались вимог статті 212 ЦПК України, в редакції, чинній на час постановлення рішень, що оскаржуються, не дослідили докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, пославшись лише на ту обставину, що орендна плата за 2011-2012 роки була виплачена позивачу, хоча із порушенням визначених договором строків, однак у повному обсязі з нарахуванням інфляційних сум та пені.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першої статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин, судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» про розірвання договору оренди землі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому із урахуванням вимог частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 29 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» про розірвання договору оренди землі скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» на користь ОСОБА_1 судовий збір за перегляд справи в касаційній інстанції 584 грн 64 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун В. І. Крат
В. П. Курило