АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

іменем України

14 травня 2018 року

м. Харків

справа №638/22527/14ц

провадження № 22ц/790/652/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

треті особи Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль» особі Харківської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 банк аваль», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 26 жовтня 2015 року ухвалене суддею Подус Г.С.,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом, уточнивши й доповнивши його, просила в рахунок заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру №АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу.

Позов мотивований тим, що на підставі укладеного 10 червня 2010 року договору поступки права вимоги (цесії) між нею та ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», до неї перейшло право вимоги за кредитним договором від 19 квітня 2006 року № 014/1743/74/63072, укладеним між ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 у розмірі заборгованості відповідача, яка відповідно до довідки банку становить 23708,72 дол.США.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦПК України та визначений сторонами в п.10.4 кредитного договору.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 3 грудня 2015 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року рішення апеляційного суду Харківської області від 3 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду 6 вересня 2016 року колегією суддів Апеляційного суду Харківської області ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 6 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Скасовуючи рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції звертав увагу суду апеляційної інстанції на відсутність в них розрахунку заборгованості, його складових і зазначення початкової ціни предмета іпотеки, а також наявності підстав для стягнення одночасно штрафів і пені, а також вважав не безспірним висновок апеляційного суду, що позовна давність перервалась, оскільки заборгованість виникла станом на 9 червня 2010 року, а з позовом позивач звернувся лише у грудні 2014 року (том 1, а.с.232-234, том 2 , а.с.99-102) .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення районного суду, новим рішенням задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково застосована позовна давність, оскільки строк давності мав відраховуватися від кінцевої дати повернення кредитних коштів, а не від дати укладення договору цесії. Строк на думку ОСОБА_1 переривався поданням нею позовів до відповідача з приводу стягнення заборгованості, визнання права власності на предмет іпотеки.

Матеріали цивільної справи містять заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, та таким що містить правильний висновок щодо обставин спливу позовної давності.

Судова колегія заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що між ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 19 квітня 2006 року укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 22 тис. дол.США зі сплатою 12 % річних та погашенням заборгованості до 19 квітня 2026 року (т.1 а.с. 4-6).

Між ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання кредитного договору 19 квітня 2006 року було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира №АДРЕСА_1, житловою площею 28,9 кв.м., загальною площею 44,4 кв.м. (т.1 а.с. 126-128).

10 червня 2010 року між ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_7 було укладено договір про поступку права вимоги (цесії) і ОСОБА_7 набула право вимоги до ОСОБА_2 щодо стягнення 23708,72 доларів США заборгованості за кредитним договором від 19 квітня 2006 року (т.1 а.с.7).

Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 23 червня 2010 року посвідчено вимогу до ОСОБА_2 про стягнення коштів у розмірі 187758 грн 84 коп. у зв'язку з укладенням договору про поступку права вимоги (цесії) між ПАТ «ОСОБА_3 банк Аваль» та ОСОБА_1 10 червня 2010 року, у якій зазначено, якщо ОСОБА_2 не погасить у тридцяти денний строк з моменту отримання вимоги вищезазначеної заборгованості новий кредитор, яким є ОСОБА_7 буде змушена задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (т.1 а. с. 8).

Згідно звіту про оцінку майна № KQ 160729-003 від 29.07.2016, вартість іпотечного майна квартири №АДРЕСА_2 складає 471602 грн. (т.2 а.с.32-37).

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Нормами ст. ст. 610- 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачений такий спосіб реалізації предмета іпотеки як продаж іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_2Ю, перед ОСОБА_1 за кредитним договором №014/1743/74/630 від 19.04.2006 року складає 23 708,72 доларів США, що за курсом НБУ складає 557 399,95 грн. Зазначений розрахунок відповідач не оспорив і не спростував.

Вартість іпотечного майна квартири №АДРЕСА_3 згідно звіту субєкта оціночної діяльності від 29.07.2016 року складає 471 602 грн. (т.2 а.с.32-46).

Судовим розглядом достеменно встановлено, що відповідач порушила вимоги кредитного договору і має прострочену заборгованість за тілом кредиту та заборгованість по процентах і пені станом на 9 червня 2010 року.

Договір іпотеки було укладено в забезпечення виконання основного зобовязання і тому не розривно повязано з ним, і тому не може виконуватись без врахування права позивача на стягнення заборгованості.

На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову особою, право якої порушене.

При цьому, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, право на звернення до суду виникло у позивача відразу від дня укладення договору цессії, оскільки станом на 9 червня 2010 року вона вже існувала і саме заборгованість є предметом цього договору.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що строк кредитного договору встановлено до 19 квітня 2026 року і він ще не сплинув, то вони відхиляються судовою колегією, оскільки позивач сама визначила у нотаріально посвідченій вимозі від 23 червня 2010 року остаточний строк виконання.

Так, у вимозі зазначено, якщо ОСОБА_2 не погасить у тридцяти денний строк з моменту отримання цієї вимоги зазначеної заборгованості в сумі 187 758 гривень 84 коп. новий кредитор, яким є ОСОБА_7 буде змушена задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (а. с. 8).

Тобто, позивачу було відомо про порушене право ще влітку 2010 року.

Той факт, що судом першої інстанції позовна давність відраховувалась з дня укладення договору цессії, не привело до неправильного вирішення справи і тому ці аргументи позивача судовою колегією також відхиляються.

З позовом про визнання права власності на предмет іпотеки позивач звернувся до суду 2 грудня 2010 року.

Як вбачається з копії рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру на підставі договору цесії вбачається, що позовні вимоги судом було задоволено, але за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 рішенням апеляційного суду від 25 квітня 2012 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано у звязку з неправильно обраним позивачем способом захисту цивільних прав, а саме шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Предявлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією повязується початок процесу у справі.

Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України , що діяла на час звернення позивача з позовом до суду , суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Так, позовна заява подається до районного суду з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 114 ЦПК України. Позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом предявлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Отже, можливість переривання строку позовної давності пов»язана лише з фактом належного подання процесуально оформленого позову до суду, який до того ж прийнятий судом до провадження з тим самим предметом.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно вважав, що позивач звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у грудні 2014 року пропустив строк позовної давності.

Той факт, що позивач зверталась з позовом про визнання права власності на предмет іпотеки не має правового значення, оскільки цей позов стосувався предмету спору з іншими матеріально-правовими підставами і тому позовна давність не перервалась.

Крім того, слід зазначити, що з моменту пред»явлення позову про визнання права власності на предмет іпотеки 02.12.2010 до звернення з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки сплинуло 4 роки і після скасування рішення суду про визнання права власності на предмет іпотеки з 25 квітня 2012 року протягом півтора року залишалось до спливу позовної давності, але позивач з належним позовом до суду не звернулась.

Будь яких поважних причин, що перешкоджали зверненню до с уду з квітня 2012 року до грудня 2013 року позивач та її представники суду не надали. Тому доводи представника позивача про можливість застосування ч.5 ст.267 ЦК України не приймаються судовою колегією.

Враховуючи викладене, колегія вважає, що рішення районного суду ухвалене з додержанням норм матеріального права та процесуального права. Рішення не підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки сплинув строк позовної давності.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І.Колтунова

ОСОБА_9

повний текст постанови складено 17 травня 2018 року