Провадження №: 2/752/193/18
РІШЕННЯ

іменем України

22 листопада 2018 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2015 року ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства заборгованості у розмірі 88 050,05 грн. за договором № 120730003 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання від 08.04.2013 року.

В подальшому, а саме: заявою від 18.09.2018 року ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» було змінено підстави позову та зменшено розмір позовних вимог.

Посилаючись на те, що укладений 08.04.2014 року з ОСОБА_1 договір № 120730003 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання є змішаним, оскільки також є договором купівлі-продажу з відстроченням платежу, просило стягнути з останнього:

6 649,08 грн. загальної суми несплачених місячних платежів за договором;

10 876,77 грн. - інфляційного збільшення суми боргу, суми судового збору та 3% річних на ці суми;

7 864,99 грн. - суми процентів в порядку ст. 536 ЦК України за обліковою ставкою НБУ з врахуванням її інфляційного збільшення та 3% річних;

86,76 грн. - компенсації понесених витрат, пов'язаних із виконанням зобов'язання;

26 695,60 грн. - плати за прострочення щомісячних платежів, а також судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.

Ухвалою судді від 07.12.2015 року у справі відкрито провадження (а.с. 48).

На підставі розпорядження № 2513 від 14.09.2018 року про призначення повторного автоматичного розподілу справ у зв'язку із звільненням судді Ладиченка С.В. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2018 року матеріали справи передано судді Хоменко В.С.

На підставі норми п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою від 18.09.2018 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи.

При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків».

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідачем було подано відзив на позов та відзив на заяву про зміну підстави позову та зменшення розміру позовних вимог.

В останніх ОСОБА_1 не заперечуючи факту несплати щомісячних платежів, категорично заперечив проти заявлених ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» вимог про стягнення 7 864,99 грн. - суми процентів в порядку ст. 536 ЦК України за обліковою ставкою НБУ з врахуванням її інфляційного збільшення та 3% річних; 86,76 грн. - компенсації понесених витрат, пов'язаних із виконанням зобов'язання;26 695,60 грн. - плати за прострочення щомісячних платежів. Просив суд застосувати позовну давність, а також врахувати положення п. 15 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов'язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, оскільки з 24.05.2015 року по 28.10.2016 року перебував на військовій службі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ст. 632 ЦК України).

Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність підписаних правочинів свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз їх волі відповідає внутрішньому.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Вказане також не заперечувалось сторонами та доказів на підтвердження зворотного ними в розпорядження суду надано не було.

08.04.2013 року ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» в особі ФОП ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності № 12112901 від 29.11.2012 року, та ОСОБА_1 уклали договір про отримання обладнання в системі LeaseIT № 120730003 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання, а саме: телефон мобільний AppleIPhone 5 16GbBlack&aен;Slate загальною вартістю 7 978,90 грн. (а.с. 6-14, 22).

Згідно п. 5 Перехідних положень Закону України «Про акціонерні товариства» Закрите акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій».

Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій».

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 807 ЦК України та ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Договір лізингу віднесений ЦК до різновидів договору майнового найму.

Спеціальним законом, що регулює лізингові відносини в Україні є Закон України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавцем може бути тільки юридична особа, а лізингоодержувачем - фізична або юридична особа.

За даним договором передаватися в користування може тільки майно. Лізингове майно використовується лізингоодержувачем тільки в підприємницьких цілях.

Договір лізингу завжди є оплатним. Плата (лізинговий платіж) узгоджується сторонами в договорі лізингу. Згідно з ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Договір лізингу є строковим. ЦК не передбачає спеціальних правил визначення строку договору лізингу. Разом з тим ст. 1 Закону «Про фінансовий лізинг» передбачає, що строк договору фінансового лізингу не може бути меншим ніж один рік.

Якщо договір лізингу передбачає придбання предмета лізингу лізингодавцем, його відносини з продавцем регулюються відповідними положеннями про договір купівлі-продажу, поставки тощо, якщо інше не передбачене законом. Закон «Про фінансовий лізинг» (ст. 4) відносить продавця предмета лізингу до суб'єктів лізингу. Разом з тим, хоча продавця можна вважати учасником лізингових відносин, він не є стороною договору лізингу.

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч. ч. 2, 3 ст. 806 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. У зв'язку із цим лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору.

Таким чином, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно до п. 1.1 договору від 08.04.2013 року клієнт бере участь у системі LeaseІТ, зокрема, отримує обладнання та інші товари від постачальників - учасників системи LeaseІТ, а також отримує послуги на умовах, визначених обраним клієнтом Пакетом LeaseІТ, а оператор LeaseІТ зобов'язується на підставі заяви клієнта забезпечити передання клієнту товарів (ІТ-обладнання, запасних частин, комплектуючих, витратних матеріалів тощо) обраним клієнтом Постачальників та надання клієнту послуг, за умовами виконання клієнтом вимог, передбачених пакетом ІТ.

Згідно з п. 1.2 договору порядок отримання обладнання, інших товарів та послуг клієнтом визначається Правилами про отримання ІТ-обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІТ клієнтами, які є невід'ємною частиною цього договору (далі по тексту - Правила).

Як вбачається з положень розділу 2 договору, укладеного між сторонами, умови, за якими ІТ-обладнання, інші товари та послуги надаються Клієнту, визначаються пакетом LeaseІТ.

Згідно укладеного договору, ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» надав відповідачу в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання згідно пакету LeaseІТ Шістка1, умови якого передбачали платіж при отриманні обладнання - 16,67%; кількість місячних платежів (крім першого) - 5; розмір місячних платежів - щомісяця рівними частинами; вид договору - фінансовий лізинг; перехід права власності клієнту - виплата повної вартості обладнання.

Про передачу обладнання свідчить Акт приймання-передачі майна № 120730003 від 08.04.2013 року, котрий підписаний постачальником - ФОП ОСОБА_2 та клієнтом - ОСОБА_1 Загальна первісна вартість переданого обладнання становить 7 978,90 грн. (а.с. 14). Таким чином позивач зі свого боку належним чином та в повному обсязі виконав свої договірні обов'язки.

Відповідно до п. 6.2 Правил строк, протягом якого клієнт повинен сплачувати платежі, починається з дня передачі обладнання клієнту і закінчується в останній день останнього календарного місяця встановленого пакетом LeaseІТ строку.

Пунктами 3.1 та 5.4.2 договору передбачається обов'язок відповідача своєчасно в повному обсязі сплачувати на користь оператора платежі згідно з умовами пакету LeaseІТ та договором. Клієнт отримує рахунки оператора в строк до 10 числа поточного місяця та сплачує платежі в строк до 20 числа поточного місяця. Розрахунки між сторонами здійснюються в гривнях.

Таким чином, ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати платежі у загальній сумі 7 978,90 грн. в такому порядку: перший платіж у розмірі 16,67% від загальної суми платежів; 5 платежів рівними частинами щомісячно до 20-го числа кожного місяця. Тобто, Відповідач мав сплатити 6 платежів по 1 329,82 грн.

Відповідно до п. 14.2 Правил у разі несвоєчасної оплати клієнтом нарахованого платежу клієнт сплачує на користь оператора LeaseІТ плату за прострочення платежу: в розмірі п'яти відсотків від погашеної суми простроченого платежу, якщо погашення простроченого платежу здійснюється у розрахунковому періоді, на який припадає дата оплати за договором; в розмірі десяти відсотків простроченого платежу, якщо погашення здійснюється після закінчення розрахункового періоду, на який припадає дата оплати за договором. Сплата плати за прострочення платежу не звільняє клієнта від обов'язку в повному обсязі оплатити платежі, передбачені пакетом LeaseІТ.

Строки та порядок сплати лізингових платежів встановлені п.п. 6.1-6.12 Правил.

Як вбачається з наданого ПрАТ «Лізинг ІТ» розрахунку - структури грошових нарахувань та надходжень № НОМЕР_1 від 19.10.2015 року на ім'я ОСОБА_1 (особовий рахунок в системі LeaseIT № НОМЕР_2), останній сплатив 1 329,82 грн., після чого будь-які виплати за договором припинив.

Разом з тим, враховуючи викладене та приписи ст. 806 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», обов'язок сплатити за товар певну грошову суму виникає у покупця тільки у разі переходу права власності на товар.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, хто є власником предмету лізингу як на час витребування спірних лізингових платежів, так і на час розгляду справи по суті.

До того ж, згідно з приписами ч. 1 ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов'язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу.

Тобто, в результаті переходу права власності на предмет лізингу має місце заміна лізингодавця в договорі лізингу.

З матеріалів справи вбачається, що договір з ОСОБА_1 було укладено ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» в особі ФОП ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності № 12112901 від 29.11.2012 року. Останнім як постачальником предмет лізингу був переданий відповідачу.

Виходячи з наведеного, вирішуючи спір у будь-якому випадку слід встановити власника предмету лізингу та у кого в користуванні перебував останній у спірні періоди, за які лізингодавець вимагає сплати лізингових платежів.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що саме ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» є власником предмету лізингу.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, чи укладення договору фінансового лізингу відбулося відповідачем у особистих цілях, чи в результаті здійснення підприємницької діяльності.

Вказані суттєві обставини не доведені з боку позивача в розумінні цивільно-процесуального законодавства.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання саме ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій».

Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов'язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту належності йому предмету лізингу, а також цілі лізингу. Також недоведений статус відповідача як лізингоодержувача. Вказані обставини, на думку суду, є суттєвими, оскільки в залежності від них встановлюється характер правовідносин між сторонами та правова норма, яка підлягає застосуванню до них.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження порушення його прав з боку відповідача, суд вважає позов ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» необґрунтованим та передчасним, через що останній задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 11, 15, 806 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко