Справа № 509/3304/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Заводського району м. Мінська Республіки Білорусь від 18.04.2017 року про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2017 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Заводського району м. Мінськ Республіки Білорусь від 18.04.2017 року, яке набрало законної сили 02.05.2017 р. про стягнення аліментів в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів на її утримання у розмірі шести базових величин, що місячно, починаючи стягнення з 18.04.2016 р. по день досягнення дитиною Кариною, ІНФОРМАЦІЯ_1 трирічного віку.

ОСОБА_2, в судове засідання повторно не зявився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 130,131 ЦПК України, за останньою відомою судові адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому Законом порядку, що підтверджується довідкою ВАДР ГУ ДМС України в Одеській області від 31.08.2017 р. про те, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 23.09.2014 р. зареєстрований за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_3, посвідка на ПП : ІН 081619, видана 16.09.2014 р. органом 6301 УДМС Харківської області, а також поштовими повідомленнями, які повернулись до суду з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання», причини неявки суду не повідомив, клопотань (заяв) про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 9,12-17).

Дослідивши матеріали клопотання суд вважає, що в його задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 51 Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», підписаної країнами-учасницями СНД у м. Мінську 22 січня 1993 року, ратифікованої 11 листопада 1994 року, передбачено, що кожна з договірних сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на територіях інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов'язань (далі - рішень); б) рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 53 Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 22 січня 1993 року - клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. До клопотання про дозвіл примусового виконання рішення додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

Згідно зі ст. 54 вище зазначеної Конвенції, клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Статтею 55 Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 22 січня 1993 року, передбачено, що у визнанні передбачених статтею 52 рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо: а) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесене рішення, воно не набуло законної сили або не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набуття законної сили; б) відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду; в) у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і по тій же підставі на території Договірної Сторони, де повинно бути визнане і виконане рішення, було вже раніше винесене рішення, що вступило в законну силу, або мається визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше порушено провадження по даній справі; г) відповідно до положень цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинно бути визнане і виконане, справа відноситься до виняткової компетенції її установи; д) відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності; е) минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

Відповідно до ч. 3 ст. 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ст. 463 ЦПК України, рішення іноземного суду може бути предявлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути предявлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Частина 3 статті 466 ЦПК України передбачає - якщо міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні); 3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи; 4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше); 5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником); 6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.

Суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

Відповідно до ч. 1 ст. 468 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 468 ЦПК України, якщо міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено : якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи.

Судом встановлено, що заочним рішенням суду Заводського району м. Мінська Республіки Білорусь від 18.04.2017 року, яке набрало законної сили 02.05.2017 р. - стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки Карини, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 25 відсотків його заробітку та (або) іншого доходу, щомісячно, але не менше 50 відсотків бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, починаючи стягнення з 18.04.2016 р. по день повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на її утримання у розмірі шести базових величин, щомісячно, починаючи стягнення з 18.04.2016 року по день досягнення донькою Кариною, ІНФОРМАЦІЯ_1, трирічного віку та стягнуто з ОСОБА_2 державне мито в дохід держави у розмірі 189,81 рублів (а.с. 5-6).

Також судом встановлено і підтверджується змістом вказаного рішення, що відповідач ОСОБА_2 - не приймав участі в судовому засіданні 18.04.2017 року в суді Заводського району м. Мінська Республіки Білорусь, однак про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Однак, до клопотання додано довідку судді Заводського району м. Мінська Республіки ОСОБА_3 Головкової від 26.06.2017 р. № 02-01/716 про те, що ОСОБА_2 не був своєчасно і у відповідній формі сповіщений про дату, час та місце судового засідання у відповідності до норм ЦПК Республіки ОСОБА_3, стягувач ОСОБА_1 наполягала на направленні даного клопотання. На момент розгляду цивільної справи в суді, доручення у відношенні ОСОБА_2 було направлено на виконання до Овідіопольського райсуду Одеської області і до моменту розгляду справи в суді знаходилось на розгляді та виконано не було. Рішення Заводського району м. Мінська Республіки Білорусь від 18.04.2017 р. в частині стягнення аліментів, а також коштів на утримання ОСОБА_1 на території Республіки ОСОБА_3 не виконувалось (а.с. 7).

Суд зясував, що доручення Заводського району м. Мінська Республіки Білорусь про вручення документів та повідомлення про дату час та місце розгляду справи відносно ОСОБА_2, Овідіопольским районним судом до теперішнього часу не виконано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач (боржник) ОСОБА_2 - не приймав участі, не був належним чином сповіщений про дату, час та місце судового засідання 18.04.2017 р. в суді Заводському району м. Мінська Республіки Білорусь та не уповноважував на приймання участі своїх представників в судовому засіданні 18.04.2017 року в суді Заводському району м. Мінська Республіки Білорусь, і докази участі ОСОБА_2 в судовому засіданні відсутні, що підтверджується вищенаведеною довідкою судді Заводського району м. Мінська Республіки ОСОБА_3 Головкової від 26.06.2017 р. № 02-01/716, а тому, враховуючи вимоги п. 2 ч. 2 ст. 468 ЦПК України, у суду маються законні підстави для залишення клопотання без розгляду та повернення його стягувачу ОСОБА_1 разом з документами, що додані до нього.

Керуючись ст.ст. 462,463,466,468 ЦПК України, -

УХВАЛИВ :

Залишити без розгляду клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Заводського району м. Мінськ Республіки Білорусь від 18.04.2017 року про стягнення аліментів та повернути його ОСОБА_1 разом з документами, що додані до нього.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення.

Суддя Д.М. Гандзій