Справа № 548/1623/17
Провадження № 2/548/63/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.02.2018 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Миркушіної Н.С.,

за участю секретаря судового засідання - Ващенко М.В.,

за участю адвоката - ОСОБА_1,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Хорол у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Хорольської районної адміністрації про визначення порядку спілкування з малолітньою дитиною,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи -Органу опіки та піклування Хорольської районної адміністрації про визначення порядку спілкування з малолітньою дитиною, в обґрунтування якого вказав, що 04.10.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом РАЦС по м. Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №309.

«08» грудня 2010 року у сторін народився син ОСОБА_4, актовий запис №152 від «28» грудня 2010 року, який зареєстрований відділом РАЦС по Хорольського районного управління юстиції Полтавської області (свідоцтво про народження серія 1-КЕ №124396).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 підтримали змінений позов та прохали його задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 змінений позов визнали та не заперечували проти його задоволення.

В судовому засіданні представник третьої особи - Органу опіки та піклування Хорольської районної адміністрації ОСОБА_6 не заперечувала проти задоволення зміненого позову.

Врахувавши позицію сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені.

Відповідач не обмежений в цивільній процесуальній дієздатності, а тому розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, включаючи і право на визнання позову.

Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

27.04.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі заочного рішення Хорольського районного суду Полтавської області ( заочне рішення №548/497/15-ц), вказане заочне рішення набрало законної сили 19.05.2015 р.

За усною домовленістю сторін було визначено, що їхній малолітній син ОСОБА_4 проживатиме з відповідачем, за судовим рішення на його утримання з позивача стягуються на його утримання аліменти.

Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Вони повинні піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст.150 СК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ОСОБА_1 України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.(ч.3 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Частиною 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з частинами 2, 3 статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини 1, 2 статті 159 СК України).

10 квітня 2017 року позивач письмово звернувся до служби у справах дітей Хорольської районної адміністрації з заявою щодо визначення режиму спілкування з малолітнім сином та участі у його вихованні.

27 квітня 2017 року Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Хорольської райдержадміністрації запропоновано спільно вирішити питання повязані з вихованням дитини та врегулювати час перебування з дитиною.

Однак відповідач систематично чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_4 та перешкоджає брати участь у його вихованні.

У звязку з чим позивач вимушений звертатися до суду з позовом, щоб захистити свої права та інтереси, а також права та інтереси свого малолітнього сина ОСОБА_4

Спір між батьками щодо місця проживання дитини, на думку суду, обумовлений, перш за все, їх особистими неприязними відносинами, які загострились протягом останнього часу в результаті розпаду їх шлюбу, руйнування надій та сподівань на щасливе сімейне життя, невиправдання взаємних очікувань.

На даний час особистісний конфлікт між батьками дитини ще не вирішений, обоє батьків перебувають у стадії психологічного відторгнення один одного, не дослуховуються до думки один одного, не чують доводів і не бажають йти на компроміс.

Суд з прикрістю зауважує, що в даній справі батьки маніпулюють почуттям любові до дитини з метою помсти один одному за невиправдані очікування, і в процесі конфлікту забувають про психоемоційний стан дитини.

Суд з розумінням ставиться до права на повагу до сімейного і приватного життя як позивача, так і відповідача, однак в даному випадку обовязком суду є дослідження питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини».

В даній ситуації суд, уважно вислухавши доводи та аргументи кожної сторони, та дослідивши докази, керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Цей принцип розкритий у Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) Комітету ООН з прав дитини (про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів), де сформульовані такі підходи:

«Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку:

по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими;

по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46).

Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини.

Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50).

Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80).

Виходячи з принципу рівності прав та обовязків матері та батька щодо дитини, суд аналізує та надає оцінку наступним обставинам.

Стосовно збереження сімейного оточення і підтримання відносин дитини з батьком, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 151 СК Українипередбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Тобто, права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них.

Частиною 2ст. 157 СК Українизаконодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зіст.141 СК України.

Праву на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права.

Відповідно до змісту ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. І тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини шляхом встановлення періодичності чи систематичності побачень, можливості спільного відпочинку.

Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з ч.ч. 5, 6ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Вимога позивача про встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною підлягає частковому задоволенню.

Суд вважає, що спілкування батька з донькою є необхідним, і за умови гідної поведінки обох батьків не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини.

Суд переконаний, що між тим з батьків, хто проживає окремо, і дитиною повинен існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків - з своїми дітьми - служить задоволенню життєво важливих потреб дитини.

Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

При визначенні способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею суд також враховує наступні критерії, що мають значення в даній ситуації: 1) малолітній вік дитини (два з половиною роки), 2) необхідність проходження певного періоду часу для адаптації дитини та звикання до батька, якого вона давно не бачила; 3) вразливий психологічний стан малолітніх дітей, на який значний вплив мають такі чинники як: звичний режим дня, відхід до сну в один і той час, гігієнічні процедури перед сном, заспокоювання дітей перед сном, певні сформовані звички та ритуали дитини перед сном, що сприяють нормальному відпочинку (вживання певної їжі, читання казок, співання колискових, наявність певної іграшки, присутність когось із дорослих, вмикання нічного світла, тощо).

Крім того, суд ще раз звертає особливу увагу обох батьків на необхідність компромісу та взаємних поступок у питаннях, повязаних з вихованням їх спільної дитини, та націлює обидві сторони у їх відносинах на максимальне врахування інтересів дитини. Суд радить батькам приборкати прояви своєї неприязної поведінки один до одного, невиправданих амбіцій та усвідомити свою відповідальність за подальшу долю їх спільної дитини, її розвиток та психічне здоровя.

Враховуючи все вищевикладене та керуючись ст. ст. 1-18, 76-81, 141, 209-241, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України; ст. ст. 141, 150, 153, 157, 159 Сімейного кодексу України, -

УХВАЛИВ:

Змінений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Хорольської районної адміністрації про визначення порядку спілкування з малолітньою дитиною,- задовольнити повністю.

Обрати спосіб спілкування та участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4, встановивши наступні дні та години спілкування з сином за місцем мешкання позивача, без присутності матері ОСОБА_3, з можливістю відвідувати з сином громадські місця відпочинку, з урахуванням бажання дитини та розпорядку її дня:

- кожну другу п'ятницю місяця з 15:00 год. до 18:00 години неділі,

- у святкові дні: 01 січня, Різдва Христового, 8го Березня, Пасхи, Дня міжнародної солідарності трудящих, Дня Перемоги, Трійці, Дня Конституції України, Дня Незалежності України, Дня захисників України, у день народження дитини - 08 грудня , у День народження батька 15 липня з 11.00 години по 18-00 годину.

- на час шкільних канікул: осінніх, весінніх не менше ніж три дні, зимові - ніж не менше сім днів, літні - не менше ніж 45 днів, з можливістю виїзду за межі Полтавської області, з метою забезпечення для дитини необхідних умов відпочинку на території України?

У день побачення з сином батько має право забирати його з дому, школи, інших місць перебування особисто.

Необмежене спілкування з дитиною засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу звязку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Хорольський районний суд Полтавської області.

Повний текст судового рішення складено 12.03.2018 року.

Суддя : Н.С. Миркушіна