Справа № 185/3086/18
Провадження № 2/185/2303/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондаренко В.М.

за участю секретаря: Данильченко Ю.О.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири, в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири.

В обґрунтування позову посилався на те, що під час шлюбу з відповідачем його матір ОСОБА_5, яка померла 12.11.2005 року, за життя, з відповідачем уклали договір довічного утримання від 15.09.2005 року відповідно до якого ОСОБА_3 отримала у власність квартиру АДРЕСА_2. Вважає, що спірна квартира є майном, набуте ними за час шлюбу на праві спільної сумісної власності подружжя, так як вищевказаний договір був укладений в інтересах їх сімї та зобовязання щодо утримання та догляду ОСОБА_5 за її життя несли, як позивач, так і відповідач сумісно. Тому вважає, що має право на визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Позивач, його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги на підставах і доводах викладених у позові, просили позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач, представник відповідача заперечували щодо задоволення позовних вимог, надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі на тих підставах, що перехід права власності до відповідача на спірну квартиру відбувся на підставі договору довічного утримання, а тому спірна квартира не може визнаватися майном, яке належить подружжю на праві їх спільної сумісної власності.

У судовому засіданні свідки зі сторони позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7, які за життя знали нині померлу ОСОБА_5 доводили суду, що ОСОБА_5 проживала як з позивачем, так і з відповідачем, а також догляд за ОСОБА_5 сторони несли сумісно.

Свідки за сторони відповідача ОСОБА_8, ОСОБА_9, які також за життя знали нині померлу ОСОБА_5 пояснювали суду, що догляд за ОСОБА_5 здійснювала відповідач, яка разом з нею проживала до смерті та, яка несла витрати повязані з похованням останньої.

Суд, вислухавши учасників процесу та вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що в період шлюбних відносин між сторонами по справі, ОСОБА_5, яка померла 12.11.2005 року та, яка є матірю позивача, за життя, з відповідачем уклали договір довічного утримання від 15.09.2005 року, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальнї контори та зареєстрований у реєстрі за № 2-3540, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 (державна реєстрація права власності проведена державним реєстратором 28.09.2005 року за реєстраційним номером 11480410), яка належала на праві власності померлій ОСОБА_5 та зобовязалась відповідно до умов договору довічно утримувати та доглядати ОСОБА_5.

Вищевказаний договір довічного утримання відповідно до ч. 2 ст. 755 ЦК України припинив свою дію, так як ОСОБА_5 померла 12.11.2005 року.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законам або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 61 Сімейного Кодексу України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Поняття договору довічного утримання (догляду) визначено ст. 744 ЦК України, а саме, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За своєю правовою природою договір довічного утримання укладається в інтересах відчужувача та набувача майна, зі строком дії зазначеного договору до смерті відчужувача, якщо не буде розірваний за рішенням суду в порядку передбаченому ст. 755 ЦК України, з відповідними правами та обовязками, а тому не є договором в розумінні ст. 61 СК України.

Посилання позивача на те, що зазначений договір був укладений в інтересах сімї не можуть бути прийняті судом, так як суперечать самої суті договору довічного утримання.

Доводи позивача на те, що фактично утриманням та доглядом ОСОБА_5, за її життя, займалися сторони по справі сумісно, суд не бере до уваги, так як договір довічного утримання від 15.09.2005 року був укладений між відповідачем та ОСОБА_5.

Таким чином спірне майно, яке перейшло до відповідача у власність відповідно до договору довічного утримання належить відповідачу на праві його особистої власності та не може бути визнано судом обєктом права спільної сумісної власності подружжя, з подальшим визначенням часток у праві спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене вважаю, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири слід відмовити в повному обсязі.

Відповдно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265 , 274 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення, а учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.М. Бондаренко