П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Кривопиша Я.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

позивач: ОСОБА_3

відповідач: ОСОБА_2

треті особи без самостійних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 травня 2018 року, ухвалене в складі судді Требух Н.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

дата складання повного тексту: 20 травня 2018 року, м.Чернігів

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком №21 по вул.Калиновій у м.Чернігові та зняттям його з реєстраційного обліку за даною адресою.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 22 березня 2017 року ОСОБА_4 подарувала житловий будинок №21 по вул.Калиновій у м.Чернігові в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Відповідач вселився до даного будинку як член сімї попереднього власника ОСОБА_4 та зареєструвався в будинку 06 липня 1996 року, шлюб між ними було розірвано, ще до офіційного розірвання шлюбу відповідач забрав свої речі та добровільно залишив спірне житлове приміщення та не проживає в ньому з жовтня 2015 року, однак відмовляється зніматись з реєстраційного обліку. Реєстрація місця проживання відповідача в спірному будинку створює для позивача перешкоди для отримання житлових соціальних пільг та субсидій та у разі відчуження зазначеного майна, позивач як продавець зобовязаний буде повідомити покупців про відповідний факт. Підставами для звернення до суду позивач зазначив статті 316, 317, 319, 321, 391, 405 Цивільного кодексу України.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 травня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є членом сімї співвласника будинку 21 по вул.Калиновій в м.Чернігові ОСОБА_5, не проживає в будинку з поважних причин, порядок користування будинком між співвласниками не визначався, тому відсутні підстави для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком 21 в цілому та зняття з реєстрації.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у звязку з реєстрацією відповідача у житловому будинку позивач вимушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, не може оформити житлову субсидію, таким чином створюються перешкоди в реалізації його права власності, а власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

ОСОБА_3 вказує, що суд неправильно встановив обставини справи щодо причин не проживання відповідача в спірному помешканні, висновок від 21 листопада 2017 року про те, що ОСОБА_4 не пускає відповідача в спірний будинок не може бути покладено в основу рішення, оскільки спростовується матеріалами справи та показами свідків, відповідач добровільно виїхав з будинку, особистих речей в будинку не має, за комунальні послуги не сплачує та не бажає вселятися в даний будинок.

Крім того ОСОБА_3 вказує, що рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 червня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення в будинок не є належним та достатнім доказом не проживання відповідача в будинку з поважних причин, оскільки в даному рішення лише встановлено факт зміни замків колишньою дружиною відповідача ОСОБА_4, яка є одночасно колишнім власником будинку, від спірного помешкання станом на червень 2016 року, рішення набрало законної сили. Відповідно до даного рішення відповідач міг вселитися в спірний будинок, однак не робить цього, не звертався до суду з заявою про видачу виконавчого документа та до відповідного відділу ДВС для вселення .

ОСОБА_5 подала заяву про приєднання до апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Заявник вказує, що висновки суду не відповідають обставинам справи, станом на дату подання позову відповідач втратив право користування житлом, оскільки більше року не проживає в ньому без поважних причин, всі особисті речі з будинку забрав та не платить комунальні послуги.

У наданий судом строк ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не подав та 17 липня 2018 року подав заяву про розгляд справи у його відсутність у звязку з хворобою та пояснення. Зазначає, що шлюб з ОСОБА_4 він зареєстрував в 1993 році та з цього часу допомагав будувати спірний будинок, оскільки вони були сімєю, купував будівельні матеріали, у 2005 році будинок зареєстровано за ОСОБА_4, а в 2016 році шлюб розірвано. У жовтні 2015 року колишня дружина вивезла його речі, змінила замки та не впускала до будинку. Рішенням суду його вселено до будинку, але ОСОБА_4 оспорила рішення спочатку до Апеляційного суду Чернігівської області, а потім до Верховного Суду України, тому він не встиг отримати виконавчий лист. ОСОБА_2 вказує, що іншого житла не має, спірний будинок є єдиним його житлом, однак не проживає в ньому з поважних причин, оскільки йому чинять перешкоди. Звертає увагу, що позивач не звертався до органу опіки та піклування для отримання дозволу на продажу будинку, оскільки в ньому ще прописані діти, та не звертався до відділу субсидій, тому доводи апеляційної скарги не підтверджені належними доказами. Крім того, 1/2 частина спірного будинку належить його рідній донці, порядок користування будинком між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не встановлено, часток в натурі не виділено, а доказом того, що у них з донькою непогані відносини є той факт, що вона не звернулась із позовною заявою про виселення до суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд установив, що ОСОБА_4 22 березня 2017 року подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному по 1/2 частині житлового будинку №21 з надвірними спорудами по вул.Калиновій в м.Чернігові (а.с.5-6).

Згідно довідки Управління адміністративних послуг ЧМР станом на 23 листопада 2017 року у вказаному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.8).

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факт проживання однією сімєю, визнання прав власності та поділ майна відмовлено (а.с.9-11).

Вбачається, що ОСОБА_4 неодноразово зверталасья до ЧВП ГУНП в Чернігівській області про вживання заходів до ОСОБА_8 та ОСОБА_2, які не вселяються в будинок 21 по вул.Калинова в м.Чернігові та не сплачують за комунальні послуги. За результатами перевірок були проведені бесіди щодо сплати комунальних послуг та повідомлено ОСОБА_9 та ОСОБА_2 про можливість вселення, а ОСОБА_4 рекомендовано звернутися до суду в приватному порядку (а.с.36-41, 46-48)

Рішеннями Деснянського районного суду м.Чернігова від 30 серпня 2017 року, 13 квітня 2017 року, 10 березня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягувались витрати на оплату комунальних послуг за адресою м.Чернігів, вул.Калинова, 21 (а.с.108-110, 111-113, 114-116).

Також вбачається, що ОСОБА_2 21 листопада 2017 року по каналу «102» звернувся до ЧВП ГУНП в Чернігівській області про вжиття заходів до ОСОБА_4, яка не виконує рішення Деснянського районного суду м.Чернігові від 13 червня 2016 року з приводу усунення перешкод у проживанні у спірному будинку (а.с.55).

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, оскільки матеріалами справи встановлено, що він без поважних причин не проживає в спірному будинку, в ньому відсутні особисті речі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої та другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Отже, судом встановлено, що позивач ОСОБА_10 та його сестра ОСОБА_5 є власниками житлового будинку №21 по вул.Калинова в м.Чернігові з 22 березня 2017 року.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 червня 2016 року вселено ОСОБА_2 в будинок №21 по вулиці Калинова в місті Чернігів Чернігівської області, зобовязавши ОСОБА_4 не чинити йому перешкод в користуванні зазначеним будинком та надати ключі від вхідних дверей помешкання. Рішення суду набрало чинності 30 вересня 2016 року.

Дані обставини визнаються сторонами та не підлягають доказуванню.

Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ для розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 справа була витребувана лише 17 січня 2017 року (а.с.137). Тобто, з 30 вересня 2016 року до січня 2017 року у ОСОБА_2 було достатньо часу для отримання виконавчого листа та вселення в спірний будинок, однак останній даних дій не вчинив, хоча ОСОБА_4 починаючи з жовтня 2016 року та щомісяця неодноразово зверталась до поліції з заявами про вселення ОСОБА_2, що підтверджується матеріалами справи. Тому доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3, що відповідач не вселявся до будинку без поважних причин знайшли своє підтвердження.

В той же час, звернення ОСОБА_2 до відділу поліції про усунення перешкод ОСОБА_4 для його вселення до спірного будинку підтверджує лише той факт, що відповідач лише 21 листопада 2017 року, тобто через рік після набрання чинності рішенням суду про вселення, вирішив вселитися.

Крім того, на момент, коли ОСОБА_2 мав намір вселитися в спірний будинок ОСОБА_4 вже не була власником даного будинку, тому даний висновок не може бути покладено в основу рішення.

Суд першої інстанції не перевірив належним чином доводи ОСОБА_3 якими він обґрунтовував свої вимоги, щодо поважності причин непроживання у спірному будинку ОСОБА_2, що позивач на законних підставах є власником житлового будинку, а відповідач не є його членом сімї, тому позивач, як власник має право на відновлення своїх прав на усунення перешкод в реалізації його права власності та, крім того позивачем надано докази, що відповідач не сплачує за комунальні послуги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Посилання ОСОБА_2 у своїх поясненнях, що з 1993 році він будував спірний будинок та купував будівельні матеріали спростовуються рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 вересня 2016 року, яке міститься в матеріалах справи (а.с.9-11). Посилання на те, що рішенням суду його вселено до будинку, але ОСОБА_4 оспорила рішення спочатку до Апеляційного суду, а потім до Верховного Суду України, тому він не встиг отримати виконавчий лист не заслуговують на увагу, оскільки, як вже було встановлено та зазначено вище, з 30 вересня 2016 року до січня 2017 року у ОСОБА_2 було достатньо часу для отримання виконавчого листа. Посилання ОСОБА_2 на те, що позивач не звертався до органу опіки та піклування та відділу субсидій, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки в даному випадку власник в порядку ст.391 ЦК України вимагає усунення перешкод у користуванні своїм майном. Посилання ОСОБА_2 на те, що 1/2 частина спірного будинку належить його рідній донці, порядок користування будинком між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не встановлено, часток в натурі не виділено, а доказом того, що у них з донькою непогані відносини є той факт, що вона не звернулась із позовною заявою про виселення до суду, також спростовуються матеріалами справи, оскільки ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_3, звернувшись з заявою про приєднання до апеляційної скарги та зазначила, що відповідач більше року не проживає в будинку без поважних причин, всі особисті речі з будинку забрав та не платить комунальні послуги.

Згідно ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, тобто дружина наймача, їх діти і батьки.

Суд не звернув уваги на те, що з припиненням права власності ОСОБА_4 на спірний будинок припинилось похідне право ОСОБА_2 на проживання в цьому будинку.

Пославшись на дану норму закону, суд першої інстанції також не встановив, що на час вселення в 1996 році ОСОБА_2 між ним та донькою ОСОБА_5 не існувало та не могло існувати будь-яких угод.

В той же час, посилання суду першої інстанції на те, що відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Тому зняття з реєстрації (реєстраційного обліку) не належить до компетенції суду.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми права, невірно встановив фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_10 частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 травня 2018 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, НОМЕР_1, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування будинком №21 по вул. Калиновій в м. Чернігові.

В решті вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 липня 2018 року.

Головуючий:Судді: