Справа № 755/1273/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"25" січня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді Яровенко Н.О.,
при секретарях Івашко О.Л., Грінкевич А.І.,
за участю сторін у справі:
позивача ОСОБА_1,
представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представника третьої особі: ОСОБА_17
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи: Регіональний сервісний центр МВС України у м. Києві в особі Територіального сервісного центру МВС № 8046, Регіональний сервісний центр МВС України у Миколаївській області в особі Територіального сервісного центру № 4845, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Державне підприємство МВС України «Інформ-ресурси», ОСОБА_8 про визнання права власності на майно та витребування майна з чужого незаконного володіння,
В судовому засіданні позивач та її представники підтримали вимоги, просили позов задовольнити.
Відповідач до суду не з'явився про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, а тому необхідно постановити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України через неявку відповідача в судове засідання.
Представник Третьої особи - 5 Державного підприємства МВС України "Інформ-ресурси" у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував.
Представник третьої особи - 2 Регіонального сервісного центру МВС України у Миколаївській області в особі Територіального сервісного центру № 4845в судове засідання не з'явився, надійшла заява-пояснення в якій просить суд слухати справи у їх відсутність. Також зазначає, що реєстрація транспортного засобу «MITSUBISHI», моделі «PAJERO», тип «легковий універсал-В», колір «сірий», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 з дотримання законодавства України.
Треті особи - 1, 3,4,6 в судове засідання не з'явились, повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі.
Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Керуючись положеннями ст.ст.223, 289, 281 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третіх осіб, на підставі наявних доказів, ухваливши заочне рішення, отримавши на це згоду позивача та його представників.
Суд, вислухавши пояснення позивача та його представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 07 серпня 2010 р. на ім'я позивача ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на автомобіль марки «MITSUBISHI», моделі «PAJERO», тип «легковий універсал-В», колір «сірий», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, що підтверджується свояцтвом про реєстрац2ію транспортного засобу. (том І, а.с. 23)
Також встановлено, що 16.02.2016 р. даний автомобіль було продано від імені ОСОБА_1 ОСОБА_6, договір зареєстровано в Регіональному сервісному центрі МВС України у м. Києві Територіального сервісного центру МВС № 8046.
На вимогу суду, Регіональним сервісним центром в м. Києві надано матеріали, які стали підставою для перереєстрації спірного автомобіля на користь ОСОБА_6 та зазначено, що оригінали документів було вилучено на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.11.2016 року.
За висновком експерта № 205/тдл від 06.03.2017 р., належним чином засвідчена копія якого долучена до матеріалів справи, встановлено, що підпис у графі «Продавець» договору купівлі-продажу № 3250/8046 від 16.02.2016 р., виданого Сервісним центром № 8046 м. Києва щодо перереєстрації автомобіля «MITSUBISHI PAJERO», сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, на нового власника ОСОБА_6 - виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою; підписи засвідчення документа на копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_8 та ідентифікаційного коду (НОМЕР_3) - виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою; рукописні записи «Копія вірна» на копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_8 та ідентифікаційного коду (НОМЕР_3) - виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.
Відповідно до інформації, наданої у відповіді ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві, адресованої на ім'я Позивача, яка залучена до матеріалів справи, ОСОБА_1 не зареєстрована як платник податку у ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві, ніколи не зверталася у ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві с заявою про надання ідентифікаційного коду та цим органом їй ніколи не видавалася довідка з ідентифікаційним кодом.
Крім того, судом оглянутий оригінал наданого позивачем до суду бланку довідки ДПІ у Нахімовському районі м. Севастополя за № 8357, дата видачі картки 25.11.2010 року, підписаної начальником відділу ОСОБА_12, про одержання ідентифікаційного коду НОМЕР_3, наданого Державною податковою адміністрацією України, копія якої залучена до матеріалів справи. Як встановлено судом шляхом огляду цього документу відомості про дату занесення ОСОБА_1 до Державного реєстру фізичних осіб свідчать про іншу дату, а саме - 16.07.1996 року.
Таким чином, судом встановлено, що відомості в частини дати, нібито занесення до Державного реєстру фізичних осіб, а саме 09.12.1998 року, вказаною на ксерокопії картки платника податків, рукописно завіреної і поданої 16.02.2016 року в ТСЦ № 8046 від імені ОСОБА_1, повністю відрізняється від відомостей в цій частини, а саме дати внесення відомостей щодо ОСОБА_1 до Державного реєстру фізичних осіб - 16.07.1996 року, вказаної на оригіналах документах.
Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 здійснювала 16 лютого 2016 року дії, направлені на укладання спірного договору купівлі-продажу № 3250/8046 спірного автомобіля на користь ОСОБА_6
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.ст. 76, 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду, лише ті докази, які мають значення для розгляду справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які він посилається ,як на підставу своїх вимог і заперечень .
Пунктом 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частин 1, 2 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст.13, ч. 1 ст.14 ЦК України, цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3250/8046 від 16 лютого 2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, що зареєстрований в Регіональному сервісному центрі МВС України у м. Києві Територіального сервісного центру МВС № 8046визнаний недійсним
Згідно з ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позивач надав до суду докази щодо втрати нею документів, які засвідчує її право власності на спірний автомобіль.
Так, згідно довідки Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про реєстрацію заяви ОСОБА_1 встановлено, що остання звернулась до поліції с заявою про втрату договору купівлі-продажу транспортного засобу та свідоцтва серії НОМЕР_9 про реєстрацію цього транспортного засобу марки «MITSUBISHIPAJERO», реєстраційний номер НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, тип «легковий універсал-В», колір «сірий», об`єм двигуна 1995, тип пального «бензин», 2005 року випуску, наданого 07.08.2010 року Севастопольським МРЄВ.
Відповідно до відповіді Позивачу, наданої Територіальним сервісним центром МВС № 8046Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві, вказано про звернення ОСОБА_1 про втрату цих же документів.
Відповідно до п.3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (далі - Порядок), державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.
Відповідно до п.8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів, зокрема проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а
також ідентифікаційних номерів їх складових частин.
Згідно пункту 11 Порядку «Державна реєстрація конфіскованих транспортних засобів або транспортних засобів, право власності на які встановлено за рішенням суду, проводиться на підставі відповідного рішення суду із зазначенням марки, моделі, ідентифікаційних номерів складових частин таких засобів, а також реєстраційних документів, зокрема свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (далі - свідоцтво про реєстрацію) або технічного паспорта (у разі їх наявності). До реєстраційних документів додається договір купівлі-продажу, інший документ, що встановлює право власності, або рішення Кабінету Міністрів України чи комісії, утвореної відповідно до Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 р. № 985.
Передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.
Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".
Разом з тим, діючим законодавством не встановлений порядок реєстрації рухомого майна (транспортного засобу) за власниками на підставі рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Відсутність цих документів, які засвідчує право власності ОСОБА_1 на спірний автомобіль, перешкоджає реєстрації цього спірного автомобіля в сервісному центрі МВС України, а також праву позивача управляти і розпоряджатися спірним автомобілем.
За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 р. у справі N 6-1858цс15).
Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.(постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 р. у справі N 6-1622цс15).
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах. Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права (постанова Верховного Суду України від 23 грудня 2014 р. у справі N 3-191гс14).
Оскільки, позивач немає можливості в інший спосіб захистити свої права, тому суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «MITSUBISHI», моделі «PAJERO», тип «легковий універсал-В», колір «сірий», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1
Щодо вимоги позивача про витребування спірного автомобілю із незаконного володіння відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Незаконним володільцем може бути і добросовісний набувач.
Відповідно до положень ст.330 ЦК України, добросовісний набувач може набути право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України, якщо власником будуть надані докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цією статтею, оскільки вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права.
Волі власника - ОСОБА_1 на вибуття спірного автомобіля з володіння на користь первісного набувача ОСОБА_6 не було, що підтверджується заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року та доказами по справі.
Ознаки відсутності волі фактичного власника ОСОБА_1 на вибуття автомобіля на користь ОСОБА_6 також підтверджуються показаннями позивача та її чоловіка ОСОБА_14, які допитані в суді в якості свідків, про те, що спірний автомобіль вибув із їх законного володіння як власників майна не з їхньої волі, в результаті незаконних дій невстановленої групи осіб без будь-яких ознак волевиявлення зі сторони позивача, та вищевказаним висновком експерта.
Згідно з пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник має право витребувати своє майно від особи, яка, незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму ВССУ № 5 визначено, що до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.
Згідно пункту 26 Постанови Пленуму ВССУ № 5 відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.
Позивачем подано до суду у справі належні і допустимі доказі, на підставі яких суд дійшов до обґрунтованого висновку про вибуття автомобіля із володіння особи, якій власник передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, що ОСОБА_6, а у подальшому і інші особи незаконно володіли цим спірним майном і не мали права відчужувати його відповідачу ОСОБА_5, що дає підставі для застосування у даному випадку ст. 388 ЦК України як правової підстави для витребування майна саме з незаконного володіння.
Норма ст. 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 березня 2016 р. у справі N 6-3090цс15).
Одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. у справі N 6-2407цс15).
Власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, та без визнання попередніх угод недійсними (постанова Верховного суду від 17 грудня 2014р. у справі № №6-140цс).
Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 про витребування спірного автомобіля з чужого незаконного володіння добросовісного набувача ОСОБА_5 на користь позивача підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача про визнання його права власності, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позивач надав до суду докази щодо втрати нею документів, які засвідчує її право власності на спірний автомобіль.
Так, згідно довідки Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про реєстрацію заяви ОСОБА_1 встановлено, що остання звернулась до поліції с заявою про втрату договору купівлі-продажу транспортного засобу та свідоцтва серії НОМЕР_9 про реєстрацію цього транспортного засобу марки «MITSUBISHIPAJERO», реєстраційний номер НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_1, тип «легковий універсал-В», колір «сірий», об`єм двигуна 1995, тип пального «бензин», 2005 року випуску, наданого 07.08.2010 року Севастопольським МРЄВ.
Відповідно до відповіді Позивачу, наданої Територіальним сервісним центром МВС № 8046Регіонального сервісного центру МВС України у м. Києві, вказано про звернення ОСОБА_1 про втрату цих же документів.
Відповідно до п.3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (далі - Порядок), державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.
Відповідно до п.8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів, зокрема проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб,копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а
також ідентифікаційних номерів їх складових частин.
Згідно пункту 11 Порядку «Державна реєстрація конфіскованих транспортних засобів або транспортних засобів, право власності на які встановлено за рішенням суду, проводиться на підставі відповідного рішення суду із зазначенням марки, моделі, ідентифікаційних номерів складових частин таких засобів, а також реєстраційних документів, зокрема свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (далі - свідоцтво про реєстрацію) або технічного паспорта (у разі їх наявності). До реєстраційних документів додається договір купівлі-продажу, інший документ, що встановлює право власності, або рішення Кабінету Міністрів України чи комісії, утвореної відповідно до Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 р. № 985.
Передумовою для застосування ст.392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.
Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень".
Разом з тим, діючим законодавством не встановлений порядок реєстрації рухомого майна (транспортного засобу) за власниками на підставі рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Відсутність цих документів, які засвідчує право власності ОСОБА_1 на спірний автомобіль, перешкоджає реєстрації цього спірного автомобіля в сервісному центрі МВС України, а також праву позивача управляти і розпоряджатися спірним автомобілем.
За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 р. у справі N 6-1858цс15).
Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.(постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 р. у справі N 6-1622цс15).
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах. Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права (постанова Верховного Суду України від 23 грудня 2014 р. у справі N 3-191гс14).
Оскільки, позивач немає можливості в інший спосіб захистити свої права, тому суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «MITSUBISHI», моделі «PAJERO», тип «легковий універсал-В», колір «сірий», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1.
За нормою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
З врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1-13, 77-83, 95, 133-142, 223, 280-281, 289, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 6, 13-14, 203-204, 207, 215-216, 236, 316, 319, 321, 328, 330, 387-388, 392, 627 ЦК України, постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 р. у справі N 6-1622цс15, постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 р. у справі N 6-1858цс15, постанова Верховного Суду України від 23 грудня 2014 р. у справі N 3-191гс14, постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. у справі N 6-2407цс15, ст.ст. 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст. 41 Конституції України, суд,
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 діб з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 01.02.2018 року

Суддя Н.О.Яровенко