Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 755/13757/16-ц

провадження № 61-2136зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П., (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - дочірнє підприємство «Нафтогаз України»,

третя особа - генеральний директор дочірнього підприємства «Нафтогазобслуговування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Горбань АндрійВолодимирович,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Нафтогаз України», третя особа - генеральний директор дочірнього підприємства «Нафтогазобслуговування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Горбань АндрійВолодимирович, за заявою ОСОБА_1про перегляд Верховним Судом рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачука О. С., Висоцької В. С., Гримич М. К., Кафідової О. В., Фаловської І. М.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Нафтогазобслуговування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України»), обґрунтовуючи його тим, що на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, його поновлено на посаді начальника юридичної служби ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України», на виконання якого видано наказ від 02 червня 2016 року

№ 50/ос.

На виконання пункту 5 наказу про поновлення 29 червня 2016 року його було повідомлено про наступне вивільнення з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Зазначав, що попередження про наступне вивільнення складено з посиланням на організаційну структуру та штатний розпис, що затверджені наказами від 29 лютого 2016 року № 31 та від 01 березня 2016 року № 32 із подальшими змінами та доповненнями до штатного розпису, внесеними відповідно до наказів від 02 березня 2016 року № 34 та від 10 травня 2016 року № 78, згідно з якими його було повідомлено про відсутність посади начальника юридичної служби станом на 29 червня 2016 року.

З огляду на зазначене наказом від 08 серпня 2016 року № 81-ос його звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 11 серпня 2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, без відпрацювання двомісячного терміну.

Посилаючись на наведене та на те, що скорочення посади начальника юридичної служби неможливо внаслідок її відсутності у організаційній структурі та штатному розписі, чинному на момент його поновлення, скорочення на підприємстві не проводилося взагалі, просив скасувати наказ ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» від 11 серпня 2016 року поновити його на посаді начальника юридичної служби ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» або на рівнозначній посаді, згідно з діючими на момент ухвалення судового рішення штатним розписом та організаційною структурою підприємства; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 серпня 2016 року по день ухвалення судового рішення у вказаній справі, а також - 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» від 08 серпня 2016 року № 81-0/С про звільнення ОСОБА_1 та зобов'язано відповідача поновити останнього на посаді начальника юридичної служби ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» або на рівнозначній посаді, відповідно до чинних на момент ухвалення рішення штатного розпису та організаційної структури підприємства.

Стягнуто з ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 серпня 2016 року по 25 листопада 2016 року в сумі 75 406,00 грн та 3 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1відхилено, рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року залишено без змін.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення) невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_1 посилається на постанову Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі за позовом до приватного акціонерного товариства «Київстар» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення сум та відшкодування моральної шкоди (№ 6-1264ск17).

Законом України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

15 січня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року відкрито провадження та витребувано справу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2018 року цивільну справу призначено до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Встановлено, що згідно з наказом ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» від 02 червня 2016 року №50-о/с, який видано на виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2016 року, скасовано наказ з особового складу від 26 травня 2015 року щодо звільнення ОСОБА_1; поновлено останнього на посаді начальника юридичної служби; зобов'язано головного бухгалтера - начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та грошові кошти на відшкодування моральної шкоди.

З указаним наказом ОСОБА_1 ознайомився 29 червня 2016 року.

Цього ж дня ОСОБА_1 вручено попередження, яким повідомлено про наявність вакансій у штатному розписі (кухонний робітник, кухар) та попереджено про наступне вивільнення з займаної посади через два місяці з дати ознайомлення з вказаним попередженням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП Україниу зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

30 червня 2016 року позивач звернувся до керівництва ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» з заявою про надання щорічної основної і додаткової відпустки та звільнення у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників без відпрацювання двомісячного строку.

Наказом ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» від 08 серпня 2016 року №81-о/с ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади начальника юридичної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 11 серпня 2016 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі його середньомісячного заробітку, трьох середньомісячних заробітних плат, а також грошової компенсації за 6 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 27 травня 2016 року по 11 серпня 2016 року.

Такий висновок ґрунтується на встановлених судом апеляційної інстанції обставинах справи при правильному застосуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи постанову № 6-1264цс17, Верховний Суд України застосував до спірних правовідносин пункт 1 частини першої статті 40 та статтю 492КЗпП України і дійшов висновку, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У справі, яка переглядається, установивши, що розроблення, внесення змін до штатного розпису є виключною компетенцією власника підприємства, тому сам по собі факт не відновлення посади ОСОБА_1 в штатному розкладі ніяким чином не впливає на здійснення ним своїх прав.При цьому зазначено, що ОСОБА_1 було звільнено з роботи після вручення йому повідомлення про попереднє вивільнення на підставі його власної заяви від 30 червня 2016 року. Суд апеляційної інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що посада начальника юридичної служби ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України», яку обіймав позивач, була скорочена згідно з наказами від 29 лютого 2016 року № 31 «Про введення в дію організаційної структури ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» та від 01 березня 2016 року № 32 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» із внесеними змінами згідно з наказів «Про внесення змін до штатного розпису Підприємства» від 02 березня 2016 року № 34 та від 10 травня 2016 року № 78.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 30 червня 2016 року звернувся з заявою до відповідача, в якій просив надати йому основну та додаткову щорічну відпустку з 11 липня 2016 року, нарахувати та сплатити на його користь суму оплати щорічної основної та додаткової відпустки, матеріальну допомогу на оздоровлення, звільнити його за частиною першою статті 40 КЗпП України з 11 серпня 2016 року та виплатити йому вихідну допомогу, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Такий висновок суду щодо застосування частини другої статті 40 та частини третьої статті 492 цього Кодексу не суперечить відповідному правовому висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року, наданого заявником для порівняння.

Таким чином, підстав для скасування ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року немає.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, пунктом 4 частини першої статті 355 та статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року, відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 ЦПК України.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило