ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року м. Чернівці

справа № 726/250/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинак О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга керівника Чернівецької місцевої прокуратури, який діє в інтересах Чернівецької міської ради, на ухвалу Садгірського районного суду міста Чернівці від 20 квітня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Асташев С.А.

встановив:

Ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 20 квітня 2018 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 квітня 2018 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на громадську будівлю (автогазовий заправочний пункт), яка складається з навісу газової колонки І, підземних резервуарів ІІ, рекламної конструкції ІІІ, які розташовані по АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виконання умов договору.

На вказану ухвалу керівник Чернівецької місцевої прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до Садгірського районного суду міста Чернівці.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Так, згідно частини 7 статті 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до частини 1 статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов'язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Згідно пункту 1 частини 5 статті 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є не виконуваними.

З матеріалів справи вбачається, що в лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив визнати за ним право власності на громадську будівлю (автогазовий заправочний пункт), яка складається з навісу газової колонки І, підземних резервуарів ІІ, рекламної конструкції ІІІ, які розташовані по АДРЕСА_1 та зареєструвати право власності в Державному реєстрі речових прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Посилався на те, що 6 квітня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про співробітництво щодо будівництва об'єкта. Відповідно до умов вказаного договору сторони зобов'язувалися спільними зусиллями здійснити будівництво громадської будівлі (автогазовий заправочний пункт). З вказаною метою вони зобов'язалися внести свій внесок в сумі по 35 000 гривень.

Однак фінансування будівництва здійснювалося за власні кошти позивача. Відповідач свій внесок не сплатила.

19 квітня 2018 року сторони уклали мирову угоду, яка була визнана судом.

За умовами мирової угоди ОСОБА_2 визнала суму боргу в розмірі 35000 гривень, яку вона повинна була сплатити на виконання умов договору про співробітництво щодо будівництва об'єкта по АДРЕСА_1 від 6 квітня 2017 року.

ОСОБА_1 відмовляється від суми боргу в розмірі 35 000 гривень та сплати ОСОБА_2 на його користь штрафних санкцій, які вона повинна була сплатити на виконання умов вказаного вище договору.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на громадську будівлю (автогазовий заправочний пункт), яка складається з навісу газової колонки І, підземних резервуарів ІІ, рекламної конструкції ІІІ, які розташовані по АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились, що з моменту підписання цієї мирової угоди та у випадку її належного виконання, не матимуть один до одного жодних майнових претензій, спір, який виник між ними - вичерпаний повністю та в майбутньому вони не будуть пред'являти будь-які майнові претензії один до одного.

Позивач та відповідач домовилися, що будь-які витрати, пов'язані з виконанням цієї мирової угоди, що виникають чи можуть виникнути після визнання цієї мирової угоди судом - покладаються на позивача.

Суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що мирова угода стосується лише прав та обов'язків сторін, не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини 1 статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 120 ЗК України передбачено перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва.

Згідно частин 1-3 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 стаття 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Суд першої інстанції не врахував, що будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Контроль же за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад. Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

З довідки виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 26 липня 2018 року №01/0208/1896 вбачається, що рішень щодо передачі у власність чи надання в користування (оренду) земельної ділянки на АДРЕСА_1 для влаштування автогазового заправочного пункту міською радою не приймалося. Земельна ділянка по АДРЕСА_1 на якій розміщено автогазовий заправочний пункт не є сформованою. Цей пункт розміщено на земельній ділянці по АДРЕСА_1, площею 24,4156 га, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Чернівців (а.с.69).

З довідки Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради від 21 червня 2018 року №04/01-08/1-2391 вбачається, що Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудівні умови та обмеження на об'єкті містобудування «Автогазовий заправ очних пункт» по АДРЕСА_1 не надавалися.

Відповідно до даних Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація про документ, що дає право на виконання будівельних робіт або свідчить про прийняття в експлуатацію об'єкта розташованого по АДРЕСА_1.

Інспекцією на об'єкті «Автогазовий заправочний пункт», який розташований по АДРЕСА_1 заходи державного архітектурно-будівельного контролю не здійснювались.

Управлінням земельних ресурсів департаменту жодних рішень щодо надання в оренду чи передачу у власність земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 не готувалося (а.с.70).

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 28 вересня 2016 року № 6-1243цс16.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об'єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об'єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.

Підставою представництва прокурором у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Вчинення відповідачем протиправних дій у вигляді самочинного будівництва порушує зазначені вище інтереси держави.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 25 травня 2017 року у справі № 1512/3707/12.

З огляду на наведене вище та враховуючи встановлений державою особливий порядок набуття права власності на новостворене нерухоме майно, самочинно збудоване майно з урахування встановлених санітарних, протипожежних, архітектурно-будівельних норм та правил, укладена між сторонами мирова угоди порушила інтерес держави та територіальної громади міста Чернівці, оскільки позивач набув право власності на нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_1 з порушенням порядку визначеного діючим законодавством.

За таких обставин суд приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому її відповідно до правил статті 379 ЦПК України слід скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу керівника Чернівецької місцевої прокуратури, який діє в інтересах Чернівецької міської ради, на ухвалу Садгірського районного суду міста Чернівці від 20 квітня 2018 року задовольнити.

Ухвалу Садгірського районного суду міста Чернівці від 20 квітня 2018 року скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова оскарженню не підлягає.

Дата складання повної постанови 29 листопада 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна