Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 387/700/17
провадження № 61-5034св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (головуючого), Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач), залишив без задоволення касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Згода», а рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2017 року без змін.
При цьому колегія суддів зробила такий висновок: «При вирішенні спору, суди на підставі наданих сторонами доказів, яким надали оцінку відповідно до статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень), встановили, що підпис від імені ОСОБА_6 в графі «Орендодавець» в додатковій угоді від 15 вересня 2016 року до договору оренди землі від 31 грудня 2007 року виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою та зробили обґрунтований висновок про недійсність додаткової угоди до договору оренди землі на підставі статей 203, 215 ЦК України, оскільки вона не підписана орендодавцем, а іншою особою, що свідчить про відсутність волевиявлення сторони правочину».
Не можу погодитись із таким застосуванням статей 203, 215 ЦК України з наступних причин.
Згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Буквальне тлумачення положень абзацу 1 частини першої статті 218, частини першої статті 219, частини першої статті 220, абзацу 1 частини першої статті 638 ЦК України свідчить, що коли договір не підписувався фізичною особою, яка вказана в ньому як сторона, він може кваліфікуватися як: (а) нікчемний (якщо такий наслідок недотримання письмової форми встановлений законом); (б) неукладений (у тих випадках, коли недійсність за недотримання форми не встановлено, але відповідний договір повинен вчинятися в письмовій формі).
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 вказано, що «не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено». Норми щодо недійсності правочину можуть бути застосовані тільки до вчиненого правочину, тобто, коли особа виявляє волю на укладення певного договору, втім така воля має певні вади. Якщо ж відповідна фізична особа, яка вказана як сторона договору його не підписувала, то, звісно, відсутнє її волевиявлення на укладення договору і він є неукладеним. Відповідно такий договір не може кваліфікуватися як недійсним (нікчемний чи оспорюваний).
Верховний Суд України, в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 зробив висновок, що «судами під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою. Таким чином спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_9, а тому суди дійшли правильного висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України». Тобто Верховний Суд України застосував норми, які регулюють недійсність правочину (статті 203, 215 ЦК України) до неукладеного договору.
Тому на підставі підпункту 7 пункту 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, потрібно було постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у зв'язку із необхідністю відступу від висновку, що міститься в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.
Суддя В. І. Крат