АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 травня 2018 року

м. Харків

справа № 639/4890/17-ц

провадження № 22ц/790/2138/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Овсяннікової А.І., Піддубного Р.М.,

імена (найменування сторін):

позивач ОСОБА_1,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» регіональна філія «Південна залізниця» виробничий підрозділ «Електровозне депо «Харків-Головне»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 лютого 2018 року в складі судді Труханович В.В.,

у с т а н о в и в:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональна філія «Південна залізниця» виробничий підрозділ «Електровозне депо «Харків-Головне» про відшкодування різниці заробітної плати між посадами у звязку з професійним захворюванням.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що він працював в Електровозному депо «Харків-Жовтень» Південної залізниці на посаді помічника машиніста електровоза та машиніста електровозу з 1987 року по жовтень 2004 року. Під час проходження медичного обстеження у ЦКЛ-5 у нього було виявлено загальне захворювання, про що складено епікріз-виписку від 22 листопада 2004 року № 129658. У листопаді 2004 року під час проходження щорічного медичного огляду на підставі епікріза-виписки від 22 листопада 2004 року № 129658 лікувальна консультативна комісія Дорожньої клінічної лікарні ст. Харків визнала його непридатним до роботи помічником електровоза та у висновку вказала, що він придатний до праці за професією слюсаря з ремонту рухомого складу дільниці контрольно-вимірювальних приладів. У звязку з цим він був відсторонений від роботи машиніста та помічника електровозу за станом здоровя та переведений 27 грудня 2004 року за власним бажанням на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу електровозного депо, де він працює на даний час.

При обстежені в клініці Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут гігієни праці та професійних захворювань» Харківського Національного медичного університету з 12 січня 2009 року по 16 лютого 2009 рік лікарсько-експертною комісією від 11 лютого 2009 рік було ухвалено рішення про наявність у нього професійного захворювання (вібраційна хвороба).

З 24 липня 2009 року по 07 серпня 2009 року його було обстежено в умовах стаціонару клініки профзахворювань Державної установи «Інститут медицини праці Академії медичних наук України». Рішенням Центральної лікарсько-експертної комісії профзахворювань «Інститут медицини праці Академії медичних наук України» від 27 жовтня 2009 року № 40/1552 йому було встановлено остаточний діагноз, а саме захворювання не повязано з умовами праці, враховуючи його клінічні прояви, а також розвиток через пять років після припинення роботи в небезпечних умовах праці. Однак рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2012 року висновок Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці Академії медичних наук України» від 27 жовтня 2009 року № 40/1552 визнано недійсним.

За висновком Українського науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності у нього виявлена патологія нервової системи, яка не дає підстав для встановлення групи інвалідності. Враховуючи рекомендації інституту, обласна МСЕК № 1 встановила йому 25% втрати працездатності. Після цього 15 березня 2013 року складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання на підприємстві Відокремлений підрозділ «Електровозне депо «Харків «Жовтень» Державного підприємства «Південна залізниця», затверджений Головним державним санітарним лікарем Південної залізниці, а 16 вересня 2013 року Відділенням дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві професійних захворювань України у м. Харкові йому була призначена та виплачувалась щомісячна страхова виплата з 07 травня 2013 року по 31 травня 2014 року.

Позивач указував, що з грудня 2004 року по липень 2013 року (тобто протягом 103 місяців) з вини роботодавця він не отримав різницю у заробітній платі за спеціальністю помічника машиніста електровозу і спеціальністю, під час праці за якою він отримав професійне захворювання, та спеціальністю, за якою він працював на початок отримання соціальних гарантій. Його заробіток за період з грудня 2004 року по липень 2013 року (тобто за 103 місяці) мав становити суму в розмірі 927 000 грн. 00 коп. із розрахунку: 9 000 грн. 00 коп. (середньомісячна заробітна плата помічника машиніста електровозу Відокремлений підрозділ «Електровозне депо «Харків «Жовтень» Державного підприємства «Південна залізниця»). У звязку з профзахворюванням та переведенням його на посаду слюсаря з рухомого складу з 2004 року по 2013 рік йому була нарахована за 103 місяці заробітна плата в розмірі 123 600 грн. 00 коп. із розрахунку: 1 200 грн. 00 коп. (середньомісячна заробітна плата) х 103. Тому позивач вважав, що в результаті перешкоджань роботодавцем у встановленні йому професійного захворювання з 2004 року по 2013 рік він не отримав заробітну плату в розмірі 803 400 грн. 00 коп. із розрахунку: 123 600 грн. 00 коп. - 927 000 грн. 00 коп.

Крім того, позивач вважав, що діями відповідача йому завдано моральних страждань, оскільки роботодавець до цього часу не визнає його професійне захворювання.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив зобовязати відповідача відшкодувати йому різницю заробітної плати між спеціальностями помічника машиніста електровозу Відокремленого підрозділу «Електровозне депо «Харків «Жовтень» Державного підприємства «Південна залізниця» та слюсаря з ремонту рухомого складу за період з грудня 2004 року (час відсторонення його від роботи за станом здоровя) по липень 2013 року (час визнання відповідачем професійного захворювання) в розмірі 803 400 грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. 00 коп.

13 вересня 2017 року відповідач подав письмові заперечення.

Заперечення, з урахуванням уточнень, мотивовані тим, що позов є безпідставним, суд першої інстанції на підставі належних доказів ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 квітня 2014 року з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь позивача стягнуто 39 346 грн. 85 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, яка складається з різниці між заробітною платою за посадою помічника машиніста електровозу та посадою слюсаря за період з 2004 року по серпень 103 року, та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 00 коп. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 квітня 2014 року змінено в частині відшкодування матеріальної шкоди та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 квітня 2014 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2014 року в частині відшкодування моральної шкоди, на користь позивача стягнуто 50 000 грн. 00 коп., суд першої інстанції вважав, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення в відповідача на його користь 100 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди немає.

21 лютого 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що роботодавець порушив вимоги статті 43 Конституції України, якою проголошено право на працю; пункт 13 постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням», згідно з яким середня заробітна плата обчислюється за тією професією (посадою, розрядом, роботою) на підприємстві (в цеху, на дільниці, ділянці), за якою застрахована особа працювала до моменту ушкодження здоровя і за якою медико-соціальною експертною комісією їй встановлено стійку втрату професійної працездатності; статтю 9 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХП (з наступними змінами) «Про охорону праці» щодо відшкодування шкоди у разі ушкодження здоровя працівників або у разі їх смерті.

05 квітня 2018 року ОСОБА_2 представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу.

Відзив містить аналогічні доводи, викладені в запереченнях на позов.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-Х1У (з наступними змінами) «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданням страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, повязаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обовязків, надання їм соціальних послуг у здійсненні страхових виплат непрацездатним членам їх сімей.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 працював в Електровозному депо «Харків-Жовтень» Південної залізниці на посаді помічника машиніста електровоза та машиніста електровозу з 1987 року по жовтень 2004 року. Під час проходження медичного обстеження у ЦКЛ-5 у нього було виявлено загальне захворювання, про що складено епікріз-виписку від 22 листопада 2004 року № 129658. У листопаді 2004 року під час проходження щорічного медичного огляду на підставі епікріза-виписки від 22 листопада 2004 року № 129658 лікувальна консультативна комісія Дорожньої клінічної лікарні ст. Харків визнала його непридатним до роботи помічником електровоза та у висновку вказала, що він придатний до праці за професією слюсаря з ремонту рухомого складу дільниці контрольно-вимірювальних приладів. У звязку з цим він був відсторонений від роботи машиніста та помічника електровозу за станом здоровя та переведений 27 грудня 2004 року за власним бажанням на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу електровозного депо, де він працює на даний час.

При обстежені в клініці Державного підприємства «Харківський науково-дослідний інститут гігієни праці та професійних захворювань» Харківського Національного медичного університету з 12 січня 2009 року по 16 лютого 2009 рік лікарсько-експертною комісією від 11 лютого 2009 рік було ухвалено рішення про наявність у нього професійного захворювання (вібраційна хвороба).

З 24 липня 2009 року по 07 серпня 2009 року його було обстежено в умовах стаціонару клініки профзахворювань Державної установи «Інститут медицини праці Академії медичних наук України». Рішенням Центральної лікарсько-експертної комісії профзахворювань «Інститут медицини праці Академії медичних наук України» від 27 жовтня 2009 року № 40/1552 позивачу було встановлено остаточний діагноз, а саме захворювання не повязано з умовами праці, враховуючи його клінічні прояви, а також розвиток через пять років після припинення роботи в небезпечних умовах праці. Однак рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2012 року висновок Центральної лікарсько-експертної комісії Державної установи «Інститут медицини праці Академії медичних наук України» від 27 жовтня 2009 року № 40/1552 визнано недійсним.

За висновком Українського науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності у ОСОБА_1 виявлена патологія нервової системи, яка не дає підстав для встановлення групи інвалідності. Враховуючи рекомендації інституту, обласна МСЕК № 1 встановила йому 25% втрати працездатності. Після цього 15 березня 2013 року складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання на підприємстві Відокремлений підрозділ «Електровозне депо «Харків «Жовтень» Державного підприємства «Південна залізниця», затверджений Головним державним санітарним лікарем Південної залізниці, а 16 вересня 2013 року Відділенням дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві професійних захворювань України у м. Харкові ОСОБА_1 була призначена та виплачувалась щомісячна страхова виплата з 07 травня 2013 року по 31 травня 2014 року.

Позов стосується відшкодування різниці заробітної плати між посадами у звязку з професійним захворюванням за період з 2004 року по серпень 2013 року.

Однак обставини відшкодування різниці заробітної плати між посадами у звязку з професійним захворюванням ОСОБА_1 за період з 2004 року по серпень 2013 року були предметом судового розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 квітня 2014 року з Державного підприємства «Південна залізниця» на користь позивача стягнуто 39 346 грн. 85 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, яка складається з різниці між заробітною платою за посадою помічника машиніста електровозу та посадою слюсаря за період з 2004 року по серпень 2013 року, та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 00 коп. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 квітня 2014 року змінено в частині відшкодування матеріальної шкоди та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення (стаття 319 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції).

За правилами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки обставини щодо стягнення різниці між заробітною платою за посадою помічника машиніста електровозу та посадою слюсаря за період з 2004 року по серпень 2013 року встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 квітня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2014 року в частині стягнення 39 346 грн. 85 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 03 травня 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді А.І.Овсяннікова

ОСОБА_3