Постанова

Іменем України

17 травня 2018 року

м. Київ

справа № 755/15818/15-ц

провадження № 61-21430св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», представники позивача: Стрюкова ІринаОлександрівна, Белінський Віктор Анатолійович, Попова Марія Віталіївна,

відповідачі:ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представники відповідачів: ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_7 про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Дніпровського районного суду

м. Києва у складі судді Гончарука В. П. від 17 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В. від 21 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, з наступними змінами та доповненнями, згідно з умовами якого останній отримав кредит на загальну суму 80 000 доларів США зі сплатою 14,4 % річних за користування кредитом та кінцевим строком повернення до 25 червня

2012 року.

Цього ж дня, на забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_8 укладено договір поруки.

Банк свої зобов'язання щодо надання кредитних коштів у повному обсязі виконав, проте у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору як позичальником так і поручителем утворилась заборгованість.

Ураховуючи викладене, ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 105 279, 09 доларів США та 1 070 474, 07 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_8 перед'явила до суду зустрічний позов до

ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», ОСОБА_7 про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2007 року на забезпечення виконання кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_7, згідно якого банк надав кредит останньому у розмірі

80, 000 доларів США, між банком та нею укладено договір поруки.

12 серпня 2010 року між нею та банком укладено додаткову угоду № 1 до договору мікрокредитування від 25 червня 2007 року, згідно з якою кредитний договір викладено у новій редакції.

ОСОБА_8 зазначала, що додатковою угодою від 12 серпня 2010 року було збільшено обсяг її відповідальності як поручителя, а саме, збільшено суми щомісячних платежів, крім того, п. 1.1.4 та 1.1.6 додаткової угоди № 1 від 12 серпня 2010 року було установлено додаткові комісії за консультації за кредитними операціями у розмірі 1 % від суми залишку за кредитом, розрахованої на день сплати (в первісному зобов'язанні сплата таких комісій не була передбачена), чим було порушено її права та законні інтереси як поручителя.

З урахуваннями викладеного, ОСОБА_8 просила суд визнати договір поруки припиненим на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року позов ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 60 082, 68 доларів США, що еквівалентно

1 273 541, 51 грн.; заборгованість зі сплати відсотків у розмірі

45 196, 41 доларів США, що еквівалентно 958 004, 99 грн.; пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 849 459, 08 грн., а всього

105 279, 09 доларів США, що еквівалентно 2 231 546, 50 грн та

849 459, 08 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_8 до ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» про визнання договору поруки припиненим задоволено. Визнано договір поруки укладений 25 червня 2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_8 припиненим.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги та відмовляючи у позові банку про стягнення з ОСОБА_8, як поручителя кредитної заборгованості, суд виходив з того, договір поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України вважається припиненим.

Останнім рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_7, в інтересах якого діє його представник -

ОСОБА_9, задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року в частині стягнення пені змінено, зменшено розмір пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь ПАТ «КБ «Надра» з

849 459, 08 грн. до 746 805, 07 грн.

У решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення районного суду в частині розміру стягнутої пені, апеляційний суд, погодився з висновками суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості, проте застосував положення пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України та стягнув з боржника на користь банку пеню у межах річного строку.

У березні 2017 року ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати указані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя та відмови у стягнення штрафу за невиконання умов кредитного договору, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, судові рішення в іншій частині не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються (стаття 400 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя та відмови у стягнення штрафу є незаконними та такими що підлягають скасуванню, оскільки сторони у кредитному договору погодили застосування штрафу за порушення зобов'язання за кредитним договором, проте суди безпідставно не застосували указаний вид стягнення, крім того, банк вважав, що звернувся до поручителя в установлені законодавством строки, а тому останній повинен нести солідарну відповідальність з боржником за неналежне виконання умов кредитного договору.

25 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з пунктом 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя та відмови у стягнення штрафу за невиконання умов кредитного договору, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно положень статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов'язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються. А тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації його права, зокрема і застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав вказані у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14.

Cуди, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя, правильно виходили з того, що оскільки договір мікрокредитування був укладений на строк до 25 червня 2012 року, а відтак термін виконання основного зобов'язання чітко визначений - 25 червня 2012 року, то з цього часу позивач міг упродовж 6 місяців пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту. Проте банк, у строки, передбачені частиною четвертою статті 559 ЦК України до поручителя ОСОБА_8 не звертався, а з позовом до відповідачів банк звернувся лише у серпні 2015 року, а відтак, на момент звернення позивача до суду порука припинилася.

Доводи касаційної скарги про те, що сторони у кредитному договорі погодили застосування штрафу за порушення зобов'язання за кредитним договором, проте суди не застосували указаний вид стягнення за порушення умов кредитного договору є безпідставними з урахуванням наступного.

У п.4.3 додаткової угоди № 1 від 12 серпня 2010 року до договору мікрокредитування від 25 червня 2007 року зазначено, що у випадку прострочення позичальником виконання зобов'язань визначених

п. 2.11 додаткової угоди позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми несплаченого щомісячного платежу за кожен випадок.

У п.1.1.2 указаної додаткової угоди до договору мікрокредитування установлено, що строк користування кредитом встановлюється по

25 червня 2012 року включно, а відповідно до графіку повернення кредиту та сплати відсотків останній платіж повинен був здійснений до 25 червня 2012 року у розмірі 1 882, 74 доларів США, отже сума несплаченого щомісячного платежу становить 1 882, 74 доларів США.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Суди дійшли до правильного висновку про відмову у стягненні штрафу за невиконання умов кредитного договору, оскільки строк позовної давності щодо стягнення штрафу сплив 25 червня 2013 року, враховуючи те, що відповідач подав заяву по застосування строку позовної давності

(а.с.46-48). А штрафні санкції, нараховані за межами цього строку, стягненню не підлягають у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, суд апеляційної інстанції належним чином перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, і надавши йому відповідну правову оцінку, дійшов до правильного висновку про зменшення розміру пені з 849 459, 08 грн. до 746 805, 07 грн., оскільки нарахування пені обмежується лише 12 місяцями, враховуючи те, що відповідач подав заяву по застосування строку позовної давності (а.с.46-48).

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_8 та відмови у стягнення штрафу за невиконання умов кредитного договору, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення у цій частині залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_8 та відмови у стягненні штрафу за невиконання умов кредитного договору, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк