Постанова

Іменем України

23 січня 2018 року

м. Київ

справа № 553/5394/14-ц

провадження № 61-470 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Чумак О. В., Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В.,

від 16 червня 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 26 серпня 2014 року його було звільнено з роботи в ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». 03 листопада 2014 року рішенням Леніського районного суду м. Полтави звільнення було визнане незаконним і поновлено його на займаній посаді. Проте, відповідач не забезпечив негайне виконання рішення суду і не допустив його до роботи з

03 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року. Зазначені обставини призвели до вимушеного прогулу, внаслідок якого він був позбавлений матеріального права на заробітну плату.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив суд: визнати незаконною бездіяльність ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», пов'язану з не допуском його до роботи, стягнути з відповідача на його користь компенсацію у розмірі

46 517 грн 69 коп., що складається з 14 430 грн 69 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 03 листопада по 09 грудня 2014 року;

6 833 грн 40 коп. компенсації за порушення строків виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги; 25 253 грн 70 коп. завданої моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 частково задоволено.

Стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 14 430 грн 69 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 6 883 грн 40 коп. та моральну шкоду у сумі 5 000 грн, а всього стягнуто 26 314 грн 09 коп. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 всупереч негайному до виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави не допустили до роботи з 03 листопада по 09 грудня 2014 року, тому позивач був у вимушеному прогулі 27 робочих днів, як наслідок, був позбавлений гарантованого йому відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» матеріального права на заробітну плату, яку позивачу зобов'язані були виплатити на підприємстві.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2016 року скасовано в частині задоволення позову щодо стягнення з ДП «Укравтогаз»

НАК «Нафтогаз України» компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 6 883 грн 40 коп. та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2016 року в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди змінено, стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_3 1 000 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що компенсація втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати застосовується у випадку затримки виплати нарахованих громадянам доходів, проте, заробітна плата в період з 03 листопада 2014 року по 09 грудня 2014 року позивачу не нараховувалась, оскільки ОСОБА_3 у встановленому законом порядку поновлений на займаній посаді не був. Крім того, вважав, що підлягає зміні і розмір моральної шкоди.

03 липня 2016 року ОСОБА_3подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та в частині зменшення розміру відшкодування завданої моральної шкоди і залишити в силі рішення суду першої інстанції у цій частині.

У іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково та в порушення статті 316 ЦПК України за відсутності зазначення у змісті рішення мотивів його зміни застосував іншу норму матеріального права, яка не підлягає застосуванню, а саме, статтю 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Крім того, в порушення статті 213 ЦПК України взагалі не з'ясовував обставини, на які ОСОБА_3 посилався як на підставу своїх вимог та без зазначення мотивованих підстав зменшив розмір завданої відповідачем моральної шкоди.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних над іншими.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 08 червня 2010 року обіймав посаду начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз»

ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». На підставі наказу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 26 серпня 2014 року № 169 ОСОБА_3 звільнений з посади начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 26 серпня 2014 року у зв'язку з прогулом без поважної причини, згідно пункт 4 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2014 року, ОСОБА_3 поновлено на посаді начальника регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з

26 серпня 2014 року. Стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з

26 серпня 2014 року по 03 листопада 2014 року 23 516 грн 77 коп. У частині поновлення ОСОБА_3 на посаді регіонального виробничого управління «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 26 серпня 2014 року допущено негайне виконання рішення суду.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року залишено без змін.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 6 883 грн 40 коп. та відшкодувати йому завдану моральну шкоду, яку він оцінив у 5 000 грн.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки наведене положення закону застосовується у випадку затримки виплати нарахованих громадянам доходів, проте, встановлено, що заробітна плата у період з 03 листопада 2014 року по 07 грудня 2014 року позивачу не нараховувалась, оскільки ОСОБА_3 у встановленому законом порядку поновлений на займаній посаді не був.

Відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня

1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру моральної шкоди, суд дійшов правильного висновку про те, що визначаючи розмір моральної шкоди суд першої інстанції достатньо не врахував межі заявлених позовних вимог та характер завданих моральних страждань.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило