Справа №481/669/17 31.05.2018
Провадження №22-ц/784/779/18
Єдиний унікальний номер судової справи № 481/669/17
Категорія 43 Провадження № 22-ц/784/779/18
Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Постанова

іменем України

31 травня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Самчишиної Н.В.

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Яценко Л.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 березня 2018 року, ухвалене головуючим суддею Уманською О.В., в приміщені цього суду, вступну та резолютивну частину якого проголошено о 11 год. 28 хв., повний текст рішення суду складено 22 березня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення юридичного факту проживання однією сімєю, визнання нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності та поділ спільного сумісного майна,

встановила

12 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

25 липня 2017 року, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2006 року по червень 2015 року, визнати їх спільною сумісною власністю вказану квартиру та розділити в рівних ідеальних частках між ними по ? кожному.

Позивач зазначала, що в період спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у зазначений період, ними, за обопільною домовленістю та спільні кошти, 05 червня 2007 року придбана і зареєстрована за відповідачем квартира АДРЕСА_2.

Квартира придбана на запозичені нею 04 червня 2007 року у борг грошові кошти у розмірі 40 000 грн. та сумісні кошти, а саме - за кредитні кошти, відповідно 06 червня 2007 року було укладено кредитний договір між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4, за зобов'язаннями якого ОСОБА_2 виступила поручителем, згідно з договором поруки.

Позивач стверджувала, що кредит за даним договором сплачували разом, оскільки був спільний сімейний бюджет та вони вважали себе повноцінною сім'єю.

Після припинення стосунків між ними виник спір щодо поділу нерухомого майна, набутого під час спільного проживання однією сім'єю.

Посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку відмовляється поділити квартиру, позивач просила задовольнити позов.

-2-

Відповідач ОСОБА_6 не заперечував факт сумісного проживання з позивачем однією сімєю з червня-липня 2008 року, та наполягав на тому, що спірну квартиру придбав за власні кошти, які отримав, як за кредитним договором, так і за кошти матері та за рахунок доходу отриманого від самостійного оброблення належних йому та його матері земельних ділянок.

12 червня 2017 року ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області за заявою позивача забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_4 чи будь-яким третім особам у його інтересах здійснювати будь-які види відчуження, а відповідним органам вчиняти та реєструвати правочини, які спрямовані на відчуження спірної квартири.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 березня 2018 року, описки в якому виправлено ухвалами цього ж суду від 06 квітня 2018 року та 24 травня 2018 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2О та ОСОБА_4 з червня місяця 2008 року по червень місяць 2015 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції своє рішення мотивував недоведеністю факту проживання однією сім'єю ОСОБА_2 з ОСОБА_4 до червня місяця 2008 року та як наслідок і відсутністю підстави для поділу спірного майна в порядку ст. 74 СК України.

Крім того, суд вважав недоведеними вимоги про придбання спірної квартири внаслідок спільної праці сторін, спільного вкладення ними грошових коштів.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи, а також невідповідність його висновків фактичним обставинам, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності та поділ спільного сумісного майна та ухвалити нове рішення в цій частині позовних вимог, яким задовольнити їх у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наявні всі підстави вважати, що спірна квартира була придбана за спільні кошти сторін. Зазначала, що нею 04 червня 2007 року у колишнього чоловіка ОСОБА_7 були запозичені кошти в сумі 40 000 грн., які вона передала відповідачу для придбання квартири, що окрім ксерокопії розписки підтверджується показами свідка ОСОБА_7 До того ж, дохід відповідача не дозволяв йому придбати житло самостійно та в повному обсязі виконати зобовязання за кредитним договором. Суд невірно не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_8 щодо періоду проживання її з відповідачем та розмір її заробітку, що був вищим ніж відповідача, свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10, які вичерпано пояснили про час її спільного проживання з відповідачем та покази свідка (продавця квартири) ОСОБА_11, з якою саме позивач вела перемовини з приводу купівлі - продажу квартири та її реальної вартості продажу у розмірі 16 000 дол. США.

Крім того, суд не сприйняв критично та взяв до уваги покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які на думку позивача, є заінтересованими особами, оскільки працювали під керівництвом відповідача.

-3-

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3, посилаючись на те, що ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 травня 2018 року виправлено описку в резолютивній частині рішення суду та в резолютивній частині рішення суду встановлено факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу з червня місяця 2008 року по червень 2015 року, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 відзив на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом в позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що проживала з відповідачем ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу з вересня 2006 року по червень 2015 року та в цей період вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно набували спірне майно. Як на докази вказаних обставин, позивач посилалась на покази свідків, а також ксерокопію розписки про отримання нею боргових коштів від 04 червня 2007 року та кредитний договір від 06 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, за зобовязанням якого вона виступила поручителем, згідно договору поруки.

Відповідач не заперечував факт сумісного проживання з позивачем однією сімєю з червня-липня 2008 року та наполягав, що спірну квартиру придбав за власні кошти.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом за №1379, ОСОБА_11 продала, а ОСОБА_4 придбав квартиру № 5 в м. Новий Буг по вул. Гребєннікова, будинок 14.

Відповідно до п. 3 цього договору продаж проведено за 9 682 грн., які отримано продавцем до його підписання (а.с.83).

Інших допустимих письмових доказів, які б спростовували зазначені умови договору купівлі-продажу квартири суду не надано.

Цього ж дня, за нотаріально засвідченим підписом в заяві, ОСОБА_4 стверджував, що станом на 05 червня 2007 року в шлюбі не перебуває та не з ким не проживає однією сімєю до укладення шлюбу; грошові кошти, що витрачаються ним на придбання квартири, не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними право власності на грошові кошти, витрачені на придбання нерухомості, відсутні (а.с.125).

Відповідно до даних паспорту на сторінці «сімейний стан», 27 лютого 2007 року зареєстровано розірвання шлюбу позивача з ОСОБА_7 (а.с.151). Також, місце проживання позивача зареєстровано з 1998 року в м. Новий Буг вул. Шубанова, 12, а з 01 жовтня 2014 року - в спірній квартирі.

-4-

Згідно даних паспорту на сторінці «сімейний стан», 10 квітня 2007 року зареєстровано розірвання шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_14 (а.с.150). Також, місце проживання позивача зареєстровано з 2002 року в м. Новий Буг вул. Херсонська, 6, а з 05 квітня 2014 року - в спірній квартирі.

Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 15 лютого 2016 року, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі № 5, що розташована у будинку № 14 по вул. Гребеннікова в м. Новий Буг Миколаївської області (а.с.126).

За правилами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з положенням частини 1, 2 ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Таким чином із системно аналізу указаних норм слідує, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах і не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Суд, частково задовольняючи позовні вимоги, вказав на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, що сторони до червня 2008 року проживали спільно та вели спільне господарство, а також мали єдиний сімейний бюджет, але не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження позовних вимог, судом першої інстанції допитані свідки та досліджені письмові докази.

-5-

Свідок ОСОБА_7 (колишній чоловік позивача) суду пояснив, що дійсно 04 червня 2007 року ОСОБА_2 позичив у борг грошові кошти у розмірі 40 000 грн. для придбання нею спільно з відповідачем спірної квартири.

Згідно ксерокопії розписки від 04 червня 2007 року (оригінал у позивача відсутній) ОСОБА_2 отримала у борг у ОСОБА_7 40 000 грн. (а.с.19). Цілі на які запозичені кошти в розписці не зазначені.

Відповідач та його представник не визнали цих обставин та поставили під сумнів відповідність поданої копії оригіналу розписки. Позивач оригінал цього письмового доказу не подав, тому керуючись положеннями ст. 95 ЦПК України, суд обґрунтовано такий доказ не взяв до уваги. Більш того, як встановлено за договором купівлі-продажу спірну квартиру придбано за 9 682 грн. (п.3 договору), а не за 16 000 дол. США, як наполягала позивач.

Інших допустимих та достовірних доказів того, що зазначені ОСОБА_2 та свідком ОСОБА_7 позичкові кошти були отримані та витрачені відповідачем на придбання спірної квартири позивачем суду не надано.

Свідок ОСОБА_9 в суду пояснила, що сторони з метою купівлі квартири у відділенні банку уклали угоду про отримання кредитних коштів та поручителем по цьому кредитному договору виступила позивач. Дійсно кошти в касу для оплати щомісячних платежів вносились позивачем, однак чиї то були кошти, їх походження, їй не відомо.

Свідок ОСОБА_10 (співробітник позивача) суду пояснила, що сторони разом почали проживати з вересня 2006 року, а влітку 2017 року придбали спільну квартиру. При цьому свідок підтвердила укладення кредитного договору сторонами для купівлі квартири, підтвердив оплату позивачем щомісячних платежів та комунальних платежів. В той же час, вказаний свідок не навела належного обґрунтування вказаного висновку.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомила, що вона перебуває з позивачем у подружніх стосунках. Їй відомо, що сторони проживали разом з вересня 2006 року, разом вели спільне господарство, їздили разом на відпочинок. Влітку 2007 року вони за кредитні кошти купили спірну квартиру, право власності було оформлено на відповідача. Свідок сприймала сторін по справі як чоловіка та дружину, однак обставин за яких було оформлено кредитний договір з метою купівлі квартири, на яких умовах, на яку суму і хто його погашав їй невідомо. При цьому свідок пояснила, що позивач на час спільного проживання з відповідачем отримувала значно більшу заробітну плату ніж відповідач.

Даючи оцінку показам свідків зі сторони позивача на підтвердження того, що сторони проживали однією сімєю у період з літа 2006 року, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх до уваги та ставився критично, оскільки зазначені свідки в зйомній та спірній квартирі не були, спільних або особистих речей сторін не бачили та переважна частина обставин по справі їм відома з розповідей сторін.

Пояснення усіх інших допитаних свідків носить узагальнений характер та стосується здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін.

Отже, покази допитаних свідків щодо відносин сторін до встановленого судом факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, на думку колегії суддів, не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю.

-6-

Позивач також посилалась на те, що з відповідачем спільно отримувала кредит на придбання квартири та повертала відповідні кошти, оскільки її заробітна плата була вище ніж відповідача.

Так, з матеріалів справи вбачається, що дійсно 06 червня 2007 року (після укладення 05 червня 2007 року договору купівлі-продажу спірної квартири) між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №NKN1GK00000012 в іноземній валюті у сумі 9040 дол. США.

Згідно з пунктом 7.1 вказаного договору цільове призначення кредиту - на придбання квартири в АДРЕСА_3., тобто на придбання квартири за іншим адресом.

Відповідно до пункту 7.3 цього договору спірна квартира передана банку в іпотеку (а.с.9-13). Того ж дня, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №NKN1GK00000012/1, за яким остання виступила поручителем перед Банком за належне виконання ОСОБА_4Ю умов вказаного кредитного договору (а.с.14-15).

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 червня 2017 року № JKGN-2FDT-U5OF-1SG9 заборгованості по кредитному договору №NKN1GK00000012 від 06 червня 2007 року немає. Дата закриття кредиту 19 квітня 2010 (а.с.95).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 пояснив, що отримані кредитні кошти були ним витрачені на ремонт спірної квартири.

Отже, з наданого договору кредиту вбачається, що він укладений на ім'я відповідача з цільовим призначенням на придбання квартири за іншим адресом, вказаний договір вчинено після укладення та виконання ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірної квартири, кошти на погашення кредиту сплачені відповідачем. Дані стосовно погашення кредиту за кошти поручителя в матеріалах справи відсутні.

За такого, сам по собі кредитний договір, сплата кредитних коштів, комунальних послуг, не є підставами для визначення спірного нерухомого майна сумісним. Інших доказів щодо трудової участі та грошових затрат у придбанні спірного майна позивачем не надано.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положення ст.77, 78, 79 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а докази які одержані з порушенням порядку, встановленого законом суд не бере до уваги, а достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Враховуючи наведені обставини справи, положення закону, районний суд дослідивши докази які надані сторонами, вірно встановив характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного постійного проживання сторін однією сімєю, наявність у них усталених відносин які притаманні подружжю до червня 2008 року, взаємних прав та обов'язків, наявності спільного бюджету, спільного придбання майна, про яке зазначено в позові.

-7-

За такого, не можна вважати права позивача порушеними з боку відповідача, в зв'язку з чим відсутні підстави для застосування відповідного судового захисту. Тому районний суд правомірно відмовив в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія доходить висновку, що воно ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

ОСОБА_15

Повний текст постанови складено 01 червня 2018 року