Справа №303/1492/18
номер рядка стат. звіту - __
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

24 травня 2018 року м.Мукачево

МУКАЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі: головуючої - судді Курах Л.В.

за участю секретаря судових засідань Багин Р.С.

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Мукачівського міськрайонного суду з позовом про визнання спільно сумісною власність транспортний засіб «Toyota Yaris», 2002 року випуску, д/н НОМЕР_3 і в порядку поділу майна набутого за час шлюбу стягнути з ОСОБА_4 на її користь ? частину вартості автомобіля, що становить 48845 гривень та боргових розписок від 08.07.2014 року на суму 3000 доларів США, від 14.08.2015 року на суму 2000 доларів США, від 10.03.2016 року на суму 6900 доларів США, від 06.07.2016 року на суму 8500 доларів США, від 07.11.2016 року на суму 500 доларів США, а також за борговою розпискою без дати на суму 600 доларів США.

Позов мотивує тим, що 17.10.1985 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Даний шлюб за рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 18.05.2017 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі ними набуто майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та окрім цього за спільні кошти подружжя було розпочато власну справу та оформлено інші фінансові зобов'язання. Згоди щодо поділу цього майна сторони не досягли. В період шлюбу за рахунок спільних коштів 13.11.2002 року сторонами було придбано автомобіль «Toyota Yaris», 2002 року випуску, д/н НОМЕР_3, який зареєстрований на ім'я відповідача. Вказаний транспортний засіб на початку 2016 року, за три місяці до подання позову про розірвання шлюбу, відповідачем було продано без згоди позивача. Вартість вказаного автомобіля станом на 15.09.2017 року становила 3757 доларів США, що еквівалентно 97690 гривень. Щодо боргових розписок, то вони укладалися як домовленість про намір купівлі - продажу нерухомості та землі. Відповідач в якості авансу надавав кошти, які являлися спільними коштами подружжя, а тому ? вказаних авансових платежів належить позивачу. По всім вищезазначеним борговим розпискам договори укладені не були, а тому аванс підлягає поверненню.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 23 березня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Відповідачем надано відзив на позов, в якому зазначається, що вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, а позов не підлягає задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень відповідач наводить те, що від з 26 травня 2008 року він є суб'єктом господарювання, про що в Єдиному Державному реєстрі ЮО та ФОП зроблено відповідний запис за № 2 007969. 28.05.2008 року за № 9114 його як ФОП взято на облік платника податків Мукачівською об'єднаною Державною податковою інспекцією ДПА України, про що надана відповідна довідка за № 79, а 29.05.2008 року його взято на облік управлінням Пенсійного фонду України в місті Мукачево Закарпатської області. Після чого відповідач почав займатися підприємницькою діяльністю, а саме наданням ріелторських послуг як посередник, агент, що здійснює діяльність на ринку нерухомості по вчиненню ним в інтересах клієнта ріелторських послуг та цивільних угод з об'єктами нерухомого майна відповідно до чинного законодавства з метою отримання певного доходу. Він здійснював пошук клієнтів на ринку нерухомості, які в подальшому надавали йому нотаріально посвідчені спеціальні або загальні Довіреності і доручали йому отримання документів, укладення угод, одержання належних їм грошей для подальшої передачі продавцю або повернення покупцю у разі не укладення купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна, в т.ч. авансових сум. Надані позивачем копії тимчасових розписок є виключно підтвердженням отримання відповідачем від покупців нерухомого майна певних авансових сум для передачі їх продавцям суто на виконання повноважень делегованих йому дорученнями клієнтів, а тому ці суми не є його доходом від зайняття підприємницької діяльності, а являються виключно коштами клієнтів, наданих йому для забезпечення укладення угод. 19.01.2017 року відповідачем було припинено підприємницьку діяльність. Також, відповідач посилався на те, що майно ФОП не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має лише право на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Крім того, позивач не надавала будь - яких грошей для придбання об'єктів нерухомого майна для здійснення відповідачем ріелторської діяльності, а тому додані нею до позовної заяви розписки є неналежними доказами нібито отримання відповідачем якогось доходу, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними. Щодо вимоги позивача про стягнення ? вартості автомобіля, який є їх спільною сумісною власністю, то вказаний автомобіль було продано 27.12 2016 року за згоди позивача та усною домовленістю між ними, оскільки технічний стан автомобіля на той час був вкрай незадовільним, а кошти від його продажу використані в інтересах сім'ї , на ремонт житлового будинку, який також являється їх спільною сумісною власністю.

25.04.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач посилається на те, що предметом позову не є майно призначене для зайняття підприємницькою діяльністю, чи отримане за рахунок коштів від зайняття підприємницькою діяльністю. Не дивлячись на це, навіть за умови якщо би такі позовні вимоги мали місце, відповідач не представив будь - яких належних та допустимих доказів того, що він як підприємець отримував кошти від своєї діяльності, розміри цих коштів та джерело їх походження. Згідно податкової декларації про майновий стан та дохід за 2017 рік станом на звітний період у відповідача відсутній будь - який дохід. У яких відносинах відповідач перебував з особами, яким передавалися кошти згідно власноручно написаних ним розписок позивачу не відомо, як і мотиви оформлення відповідних доручень, які оформлені у різний період і не пов'язані з підприємницькою діяльністю відповідача, а тому не можуть стосуватися предмету спору. Наголошувала на тому, що відповідач передавав кошти за борговими розписками з сімейного бюджету, з жодним з них він не уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна обумовленого в розписці. Вважає, що долучені до справи доручення, якими відповідача уповноважено на розпорядження майном боржників ОСОБА_6, ОСОБА_7 ймовірно є лише гарантіями повернення боргу і жодним чином не підтверджує вчинення правочину у встановленому законом порядку, як і не підтверджує обставини на які посилається відповідач.

Щодо посилання відповідача на те що спірний транспортний засіб був ним відчужений 27.12.2016 року за спільною згодою з позивачем, то таке не відповідає дійсності, оскільки 28.12.2016 року відповідач подав позов про розірвання шлюбу і на той час між ними були вкрай напружені стосунки, вони тривалий час не спілкувалися, не вели спільно господарство та проживали окремо, що підтверджується матеріалами цивільної справи про розлучення і цілком спростовує дане твердження відповідача. Позивач наголошує на тому, що договір купівлі-продажу транспортного засобу не засвідчений нотаріально, а про факт його продажу позивач дізналася випадково. Крім того, зауважила що долучена нею до позовної заяви довідка про вартість спірного автомобіля є належною оцінкою цього майна, оскільки проведена суб'єктом оціночної діяльності та у відповідності до вимог законодавства.

10.05.2018 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив. В яких відповідач зазначив, що для виконання на постійній основі ріелторської діяльності, він як фізична особа підприємець здійснював здійснював пошук клієнтів на ринку нерухомості, які в подальшому надавали йому доручення для представництва їх інтересів. Зазначив, що долучені до матеріалів позовної заяви копії тимчасових розписок є підтвердженням отримання ним від покупців нерухомого майна певних авансових сум для передачі їх продавцям. А тому вказані в боргових розписках суми не є його доходом від зайняття підприємницької діяльності, а являються виключно грошовими коштами клієнтів і аж ніяк не являлися спільним майном подружжя ОСОБА_4. Ріелторську діяльність відповідач припинив 19.01.2017 року.

Щодо спірного транспортного засобу зазначив, що вказаний транспортний засіб на момент продажу був в дуже поганому технічному стані. Після купівлі спірного автомобіля новий власник звернувся до ТОВ «ВКФ СПАРТА» для проведення оцінки транспортного засобу, згідно звіту про оцінку майна вартість автомобіля станом на 17.04.2018 року складає 37400 гривень. А саме відчуження відбулося за усної згоди позивача.

У судовому засіданні позивач та її представник з наведених в позовній заяві та відповіді на відзив підстав позов підтримали і просили його задовольнити.

Відповідач та його представник позов не визнали, просили в його задоволені відмовити з підстав викладених у відзиві на позов та запереченнях стосовно відповіді на відзив відповідача.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, як це визначено ч. 4 ст. 65 СК України.

Встановлено, що згідно розписки від 08.07.2014 року ОСОБА_8 отримав від відповідача ОСОБА_4 6000 доларів США за продану ним квартиру в АДРЕСА_2, про що надав відповідну розписку (а.с.14). З метою спростування вказаної розписки відповідач надав наступні докази розписку від 05.07.2014 року про отримання відповідачем від ОСОБА_9 6000 доларів США, для оплати авансу за квартиру в АДРЕСА_2 (а.с.68);

Згідно розписки про завдаток від 14.08.2015 року ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_4 2000 доларів США за продаж квартири в АДРЕСА_3 (а.с.15). На спростування вказаної розписки відповідачем надано наступні розписки: від 13.08.2015 року про отримання відповідачем від ОСОБА_11 2000 доларів США, для оплати авансу за квартиру в АДРЕСА_3 (а.с.130);від 15.08.2015 року про повернення ОСОБА_10 відповідачу 2000 доларів США (а.с. 69);від 13.08.2015 року про повернення ОСОБА_11 відповідачем 2000 доларів США (а.с. 129).

Відповідно до розписки від 10.03.2016 року ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_4 13800 доларів США в рахунок проданої останньому квартири в АДРЕСА_1 (а.с.16). Стосовно даної розписки відповідачем надано розписки, які повністю суперечать основній розписці, а саме: від 09.03.2016 року про те, що ОСОБА_4 отримав 13800 доларів США від ОСОБА_12 для попередньої оплати за квартиру в АДРЕСА_1 (а.с.138); від 12.03.2016 року про отримання відповідачем від ОСОБА_13 вищевказаної суми коштів у зв'язку з відмовою від придбання квартири (а.с.137); від 13.03.2016 року про отримання ОСОБА_12 від відповідача 13800 доларів США (а.с.136).

В матеріалах справи наявна довіреність від 10.03.2016 року на представництво інтересів ОСОБА_4 - ОСОБА_14 на вчинення правочинів пов'язаних з квартирою в АДРЕСА_1.

Однак, дана довіреність жодним чином не може свідчити про отримання коштів ОСОБА_6 від ОСОБА_4 саме як завдатку за квартиру. Оскільки, з наданої відповідачем розписки про те, що ОСОБА_4 отримав 13800 доларів США від ОСОБА_12 для попередньої оплати за квартиру в АДРЕСА_1 вбачається, що вона оформлена 09.03.2016 року, а довіреність на представництво інтересів з приводу вказаного нерухомого майна мало місце 10.03.2016 року, тобто на день раніше, ніж у відповідача виникло право на вчинення будь яких дій з приводу вказаної квартири.

Згідно з розпискою без дати ОСОБА_15 отримав від ОСОБА_4 1200 доларів США в рахунок вартості будинку за адресою в с.Горонда. Дана розписка надана в присутності свідків (а.с.16). На спростування цієї розписки, надає розписки:від 17.11.2016 року про отримання відповідачем від ОСОБА_4 1200 доларів США, надані останнім для оплати завдатку для купівлі будинку за адресою в АДРЕСА_5 (а.с.133);без дати про отримання відповідачем від ОСОБА_15 1200 доларів США завдатку за будинок, так як покупець відмовився від купівлі будинку (а.с. 134).

Аналогічна ситуація і з довіреністю від 16.11.2016 року на представництво інтересів ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на вчинення правочинів пов'язаних з будинком в АДРЕСА_5. Суд не вбачає підстав, щоб пов'язувати дану довіреність з борговою розпискою, оскільки довіреність оформлена на день пізніше, як відповідач нібито вчинив дії пов'язані з вказаним майном.

Надані відповідачем розписки суд розцінює критично, оскільки, як зазначила позивач кошти які відповідач надавав згідно вказаних розписок, є їхніми спільними коштами і надавалися з спільного бюджету сім'ї.

Крім того, суд бере до уваги те, що відповідач неодноразово змінював свою позицію відносно боргових розписок. Заявляючи, що він, як ФОП передавав продавцям кошти надані йому покупцями у зв'язку зі здійсненням ним ріелторської діяльності, в подальшому змінив свою позицію і заявив, що особи передавали йому кошти, за що він здійснював для них пошук клієнтів для продажу нерухомого майна, а він в свою чергу отримував від цих осіб замовлення на ремонт їхнього житла, чим він як ФОП мав право займатися.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта відповідач ОСОБА_4 не являється власником квартир зазначених в боргових розписках (а.с.20-24).

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено письмовими матеріалами справи, в період складення вищезазначених розписок, а саме: з 28.05.2008 року по 17.01.2017 року відповідач ОСОБА_4 займався підприємницькою діяльністю код КВЕД 43.21 (електромонтажні роботи), код КВЕД 43.22 (монтаж водопровідних мереж), код КВЕД 68.20 (надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна), код КВЕД 41.20 (будівництво житлових і нежитлових будівель (основний)) (а.с.90-95), що в свою чергу спростовує твердження відповідача, про те, що такий займався ріелторською діяльністю як він зазначав у відзиві на позов, даних які б спростовували твердження позивача про те, що при укладенні боргових розписок використовувалися кошти з сімейного бюджету сім'ї відповідачем не надано.

Щодо вимог позивача про визнання об'єктом права спільної сумісної власності грошових коштів за борговою розпискою від 06.07.2016 року на сумі 17000 доларів США та за борговою розпискою від 07.11.2016 року на суму 1000 (п'ятсот) доларів США, то в даному випадку такі не підлягають до задоволення, оскільки оформлялися не боргові розписки а договір куплі-продажу (а.с.17, 66-67) та розписка про завдаток, яка передувала укладенню договору купівлі продажу, договір було укладено (а.с.18, 131, 132, 133).

Відповідно до ст.ст. 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Статтею 57 СК України визначено підстави існування права особистої приватної власності дружини та чоловіка на майно, в тому числі і те, яке набуто під час шлюбу. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто одному з подружжя, тощо. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою власністю.

Згідно з ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ст..61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами 1,3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна,, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними, засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно

Відповідачем ОСОБА_4 не подано суду належних, допустимих та достовірних доказів про те, що вищезгаданий автомобіль, який є цінним майном, вона продала за письмовою згодою ОСОБА_2

Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції.

Бланки довідок-рахунків, актів приймання-передачі транспортних засобів підприємств-виробників таких засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, за формами згідно з додатками 1 і 6 є бланками суворої звітності і виготовляються відповідно до порядку виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку, встановленого постановою Кабінету Мінінстрів України від 19 квітня 1993 року №283.

Відповідно до договору

Відчудження автомобіля TOYOTA YARIS 2002 року випуску , номер кузова НОМЕР_1 відбулося згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27.12.2016 року (а.с.62) , письмової згоди на відчудження цього автомобіля ОСОБА_2 не давала ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з абзацом 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди -виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як убачається з висновку зі звіту про оцінку майна, а саме TOYOTA YARIS 2002 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 від 17.04.2018 року , ринкова вартість з урахуванням технічного стану, умов зберігання, комплектації, становить 37400 гривень. (а.с.111-118)

Сторони в судовому засіданні не заявляли клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи .

Доказів про іншу дійсну (більшу) вартість цього автомобіля на час розгляду справи, позивачем не надано. Наявна довідка про вартість КТЗ- TOYOTA YARIS не може бути взята судом до уваги, так як огляд транспортного засобу був проведений без допущення до огляду автомобіля (а.с.13). Доказів про те, що гроші отримані відповідачем від продажу подружнього майна (вищезгаданого автомобіля), були використані в інтересах сім'ї не надано.

Відповідно до роз'яснень наданих у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За таких обставин, суд вважає, що з ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 грошова компенсація замість його ? частки в автомобілі моделі TOYOTA YARIS 2002 року випуску у розмірі 18700 гривень. За встановлених обставин, такий спосіб захисту цивільних прав є ефективним та таким, що узгоджується з положеннями законодавства, що регулює спірні правовідносини, в тому числі і ст..16 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68, 368, 369 СК України, Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 транспортний засіб «Toyota Yaris», 2002 року випуску, д/н НОМЕР_3 та в порядку поділу майна набутого за час шлюбу стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у якості грошової компенсації ? частину вартості автомобіля, що становить 18700 (вісімнадцять тисяч сімсот гривень 00 копійок) гривень.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошові кошти за борговою розпискою від 08.07.2014 року та в порядку поділу майна набутого за час шлюбу стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3000 (три тисячі) доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 19.03.2018 року становить 79050 (сімдесят дев'ять тисяч п'ятдесят гривень 00 копійок) гривень.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошові кошти за борговою розпискою від 14.08.2015 року та в порядку поділу майна набутого за час шлюбу стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1000 (одна тисяча) доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 19.03.2018 року становить 26350 (двадцять шість тисяч триста п'ятдесят гривень 00 копійок) гривень.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошові кошти за борговою розпискою від 10.03.2016 року та в порядку поділу майна набутого за час шлюбу стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 6900 (шість тисяч дев'ятсот) доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 19.03.2018 року становить 181815 (сто вісімдесят одна тисяча вісімсот п'ятнадцять гривень 00 копійок) гривень.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошові кошти за борговою розпискою без дати та в порядку поділу майна набутого за час шлюбу стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 600 (шістсот) доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 19.03.2018 року становить 15810 (п'ятнадцять тисяч вісімсот десять гривень 00 копійок) гривень.

У визнанні об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошові кошти за борговою розпискою від 06.07.2016 року та стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових кошти у сумі 8500 (вісім тисяч п'ятсот) доларів США - відмовити.

У визнанні об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошові кошти за борговою розпискою від 07.11.2016 року та стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових кошти у сумі 500 (п'ятсот) доларів США - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 3217,25 (три тисячі двісті сімнадцять гривень 35 копійок) гривень

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканка АДРЕСА_4, паспорт НОМЕР_4

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований АДРЕСА_4, мешканець АДРЕСА_1, РНОКПП - НОМЕР_2.

Повний текст рішення виготовлено 31.05.2018 року.

Головуюча Курах Л.В.