Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 541/2257/15-ц

провадження № 61-6622св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 травня 2016 року у складі судді Городівського О. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року у складі колегії суддів: Винниченка Ю. М., Карпушина Г. Л., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

27 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Ларченко І. М. (далі - ПАТ «Банк Форум»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 27 червня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - АКБ«Форум»), правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_1 (прізвище після укладення шлюбу - ОСОБА_1) було укладено кредитний договір № 0013/07/25-N, за умовами якого позичальнику було надано кредит у сумі 22 400 доларів США під 12 % річних на строк до 26 червня 2023 року. 08 вересня 2010 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким уточнено та конкретизовано умови кредитного договору без зміни розміру кредиту, процентної ставки, порядку погашення. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договором станом на 17 серпня 2015 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 5 598,88 доларів США та 8 039 грн 60 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 5 059,12 доларів США, заборгованість за процентами - 539,76 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань з повернення процентів - 3 039 грн 60 коп., штраф за невиконання зобов'язання щодо страхування предмета застави - 5 тис. грн. Враховуючи викладене, ПАТ «Банк Форум» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати.

У квітні 2016 року ОСОБА_1звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк Форум» про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що банк перед укладенням спірного договору не надав їй у письмовій формі об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, приховав фактичне значення подорожчання кредиту, не попередив, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Умови кредитного договору є неконкретними та несправедливими відносно неї як споживача фінансових послуг, та такими, що не відповідають вимогам статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», містять обтяжливі та непропорційні перешкоди для здійснення споживачем своїх прав. На час укладення кредитного договору в банку була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій. Враховуючи викладене, просила визнати недійсними кредитний договір від 27 червня 2007 року № 0013/07/25-N та додатковий договір до нього від 08 вересня 2010 року.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 травня 2016 рокупозов ПАТ «Банк Форум»задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № 0013/07/25-N в розмірі 5 598,88 доларів США та 8 039 грн 60 коп., а також - судові витрати в сумі 1 218 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 279 грн 67 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції мотивував це тим, що між банком та ОСОБА_1 існують кредитні правовідносини, сторони погодили істотні умови кредитного договору щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів. Суд вважав обґрунтованими вимоги банку про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не довела ті обставини, на які вона посилалася у позовній заяві як на підставу своїх вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилено, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 травня 2016 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

01 вересня 2016 року ОСОБА_1подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 травня 2016 рокута ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким пред'явлений нею позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі з'ясували обставини справи, не дали належної оцінки всім доказам. Вона була позбавлена можливості ставити питання представнику позивача, оскільки в жодне судове засідання він не з'явився. Місцевий суд незаконно стягнув з неї судові витрати, так як не врахував, що відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» вона звільнена від сплати судового збору. Перед укладанням спірного договору банк не надав їй у письмовій формі об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, приховав фактичне значення подорожчання кредиту, не попередив, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Умови кредитного договору є неконкретними та несправедливими відносно неї. На час укладання спірного договору в банку була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій.

21 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у вказаній справі.

01 грудня 2016 року ПАТ «Банк Форум» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просило відмовити у задоволенні скарги у зв'язку з її безпідставністю. Умови кредитування позичальник отримала до укладення договору. На час вчинення спірного правочину ПАТ «Банк Форум» мав ліцензію та дозвіл на здійснення валютних операцій. Позивачем не надано доказів того, що банк ввів її в оману.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 лютого 2018 року справу № 541/2257/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 27 червня 2007 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_1 (прізвище після укладення шлюбу - ОСОБА_1) було укладено кредитний договір № 0013/07/25-N, за яким позичальнику надано кредит у сумі 22 400 доларів США на придбання квартири під 12 % річних на строк до 26 червня 2023 року.

Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки є договір іпотеки № 0013/07/25-N/S-1, укладений між банком і ОСОБА_1, а саме - житлова квартира, що знаходиться за адресою: вулиця Багачанська, 60/24 у місті Миргороді Полтавської області.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 % за кожний день прострочення.

За кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобов'язань, передбачених пунктом 3.3 цього договору, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5 тис. грн (пункт 4.4 кредитного договору).

Пунктом 3.3.7 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний протягом дії цього договору страхувати предмет застави на користь банку.

08 вересня 2010 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким уточнено та конкретизовано умови кредитного договору без зміни його істотних умов (розміру кредиту, процентної ставки, порядку погашення).

07 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ХДІ страхування» та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування майна (за програмою «Конструктив») № 1301-004889 59, предметом якого є квартира площею 44,0 кв.м по вулиці Багачанській, 60/24 у місті Миргороді Полтавської області. Термін дії договору з 14 листопада 2013 року по 13 листопада 2014 року. Вигодонабувач - ПАТ «Банк Форум».

16 липня 2015 року банк направив позичальнику ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов'язання та необхідність погашення кредитної заборгованості протягом 7 робочих днів.

Відповідач ОСОБА_1неналежним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором від 27 червня 2007 року № 0013/07/25-N, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 17 серпня 2015 року склала 5 598,88 доларів США та 8 039 грн 60 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 5 059,12 доларів США, заборгованість за процентами - 539,76 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання з повернення процентів - 3 039 грн 60 коп., штраф за невиконання зобов'язання щодо страхування предмета застави - 5 тис. грн.

Виходячи з викладеного, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ПАТ «Банк Форум» та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14.

За змістом статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Судами встановлено, що ПАТ «Банк Форум» має право здійснювати операції з валютними цінностями, що підтверджується банківською ліцензією Національного банку України № 62 від 03 грудня 2001 року, дозволом на право здійснення операцій № 162-3 та додатком до дозволу.

На підставі наявних у справі доказів суди попередніх інстанцій правильно встановили, що наявність у позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями надає йому право як видавати кредити в іноземній валюті, так і стягувати грошові кошти у цій валюті.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судами встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов; позивач на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала їх, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для застосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими також мотивовано зустрічний позов, суди дійшли правильного висновку про те, що умови укладеного між сторонами договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядку погашення кредиту та періодичності платежів.

Крім цього, згідно з пунктом 7.7 кредитного договору позичальником отримано умови кредитування відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до укладення цього договору.

Пунктом 2.3 кредитного договору визначено фіксовану суму до щомісячної сплати - 74,67 доларів США.

Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що на час укладання кредитного договору в ОСОБА_1 була відсутня інформація щодо сукупної вартості кредиту, а також про те, що цей договір укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю заявлених ОСОБА_1вимог.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213 - 215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не попередив позичальника, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, не заслуговують на увагу.

Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та для визнання спірного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник мала можливість, виходячи з динаміки зміни курсу валют з часу введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також - отримати кредит у національній валюті.

Безпідставними є і викладені ОСОБА_1 у касаційній скарзі доводи про те, що вона була позбавлена можливості ставити питання представнику позивача, оскільки в жодне судове засідання він не з'явився, що є порушенням принципу змагальності сторін.

Відповідно до частин першої та другої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 169 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи якщо визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

За загальним правилом взяти участь у судовому засіданні на стадії судового розгляду є змагальним правом, а не обов'язком сторони. Одним із засобів доказування у цивільних справах є пояснення сторін. Тому, якщо суд вважає, що особиста участь позивача або відповідача у судовому засіданні є необхідною для правильного встановлення усіх обставин справи, він постановляє ухвалу, якою визнає обов'язковою участь сторони у судовому розгляді. Водночас давати чи не давати пояснення залишається правом особи, яка бере участь у справі. При цьому, в матеріалах справи відсутнє клопотання ОСОБА_1 чи її представника про необхідність виклику представника банку для дачі особистих пояснень.

Також не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на те, що місцевий суд незаконно стягнув з неї судові витрати, так як не врахував, що вона звільнена від сплати судового збору відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

У справі, яка переглядається, ухвалюючи рішення щодо розподілу судових витрат і стягуючи з відповідача за первісним позовом судовий збір на користь позивача та у дохід держави, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, здійснив розподіл цих витрат відповідно до положень статті 88 ЦПК України 2004 року, оскільки ОСОБА_1 має пільги щодо сплати судового збору лише при поданні позову, що пов'язаний з порушенням її прав, тобто - зустрічного позову, і не має таких пільг при розгляді позовних вимог банку до неї про стягнення заборгованості.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 травня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак