Постанова

Іменем України

29 січня 2018 року

м. Київ

справа № 643/2418/15-ц

провадження № 61-1101св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляцінйого суду Харківської області від 16 червня 2016 року в складі колегії суддів Кірсанової Л. І., Котелевець А. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 Звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_5 про стягнення суми боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно договору займу від 02 лютого

2005 року ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_5 отримав грошові кошти в розмірі 33 900 грн, які останній зобовʼязався повернути до 05 листопада

2011 року. Однак ОСОБА_5 в порушення взятих на себе зобовʼязань за договором займу від 02 лютого 2005 року грошові кошти у визначений сторонами строк не повернув.

За таких обставин, ОСОБА_4 просив стягнути заборгованість за договором займу від 02 лютого 2005 року в розмірі 33 900 грн, інфляційне збільшення в розмірі 25 777 грн 40 коп. три відсотки річних в розмірі 3 753 грн 15 коп.,відсотки (подвійна облікова ставка НБУ) в розмірі 26 913 грн 63 коп. та судові витрати.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01 жовтня

2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 червня

2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Юридична компанія «Х Легіон» в особі ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 01 жовтня

2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором займу від 22 лютого 2005 року в розмірі 33 900 грн, інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 25 777 грн 40 коп., три відсотки річних у розмірі

3 753 грн 15 коп. відсотки (подвійна облікова ставка НБУ) в розмірі 26 913 грн 63 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_5 порушив взяті на себе зобовʼязання за договором займу від 02 лютого

2005 року, а тому сума боргу підлягає стягненню з останнього на користь ОСОБА_4 разом із інфляційним збільшенням заборгованості, трьома відсотками річних та відсотками (подвійною обліковою ставкою НБУ).

19 липня 2016 року ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року та залишити в силі рішення Московського районного суду міста Харкова від 01 жовтня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду із позовною заявою.

Апеляційний суд не звернув уваги на сумнівність з приводу достовірності даних, які містяться в довідці поштового відділення № 75 міста Харкова і допустив факт доказування, що ґрунтується на припущеннях, не перевірив належним чином доводи та докази, надані в процесі розгляду справи та дійшов до передчасного висновку при ухваленні судового рішення.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зміст частини першої статті 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України.

Згідно із статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України в редакції 2004 року).

Зміст статті 89 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України) встановив, що ОСОБА_5 не виконав взяті на себе зобовʼязання за договором займу від

02 лютого 2005 року, вчасно не поверну кошти, а тому сума заборгованості підлягає стягненню з останнього на користь ОСОБА_4 З урахуванням положень статті 625 ЦК України.

Доводи заявника про те, що позивачем пропущено строк позовної давності є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції надав належну оцінку даним доводам та дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що позовна заява здана ОСОБА_4 до поштового відділення саме 03 листопада 2014 року, а дата повернення боргу за договором займу є 05 листопада 2011 року.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_5 у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська