Справа №461/2568/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі :

головуючого судді Лялюк Є.Д.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТзОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна», третя особа Первинна профспілкова організація Київської місцевої професійної спілки «Захист праці» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення витрат на правову допомогу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 (далі «позивач») звернувся до суду з позовною заявою до ТзОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна» (далі «відповідач»), третя особа Первинна профспілкова організація Київської місцевої професійної спілки «Захист праці» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 108 802,88 грн та стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 49 019,52 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2015 р.у справі №1304/5552/12відповідача було зобовязано поновити його на посаді заступника директора Торговельного центру №17 ТзОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна». На виконання вказаного рішення,відповідач видав наказ №17-210-К від 10.12.2015 р. про поновлення позивача.Однак позивач вважає, що він був фактично поновлений на роботі всупереч Рішенню суду лише 18.03.2016 р., коли він зявився подати заяву про звільнення за власним бажанням.Вважає, що є всі підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час з 01.07.2015 р. по 18.03.2016 р.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, надану адвокатом під час розгляду судової справи №1304/5552/12, а саме: 1 807,12 грн за участь у судових засіданнях та 47 212,4 грн за надання інших юридичних послуг.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову в повному обсязі, надав заперечення проти позову, в якому вказує, що виконання Рішення Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2015 р. було зупинено на підставі Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.07.2015 р. до завершення касаційного провадження та на підставі Ухвали Верховного Суду України від 25.09.2015 р. до завершення розгляду справи Верховним Судом України.Відповідач поновив позивача на роботі на наступний день після проголошення Постанови Верховного Суду України, а саме 10.12.2015 р., шляхом видання наказу №17-210-К.Вважає, що всі дії, які законодавством вимагаються від роботодавця при поновленні працівника на роботі, виконані відповідачем у повному обсязі. При цьому звертає увагу, що з часу прийняття рішення про поновлення позивача на посаді він жодного разу не зявився на роботу. Відтак, вважає, що затримки виконання рішення суду про поновлення позивача не було і, відповідно, що підстав для стягнення середнього заробітку немає.

Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, представник відповідача вважає їх документально недоведеними та необґрунтованими.

Позивач, представник Позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання 06.02.2018 р. не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання. Від представника Позивача ОСОБА_5 за дві години до судового засідання надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через участь представника у судовому засіданні у Личаківському районному суді м. Львова при розгляді справи № 463/3866/14-ц. Проте, у судових засіданнях як представник Позивача неодноразово також брав участь представник ОСОБА_6, доказів поважності причин неявки його чи самого Позивача до суду надано не було.

Також суд враховує, що від представника Позивача надійшло вже третє підряд клопотання про відкладення розгляду справи (16.11.2017 р., 13.12.2017 р., 06.02.2018 р.). Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Також суд приймає до уваги, що представники Позивача були присутні та мали можливість подати докази і висловити свою позицію по суті спору щонайменше у 5 судових засіданнях. Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, у справі "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", згідно з якими суду потрібно дотримуватись розумного строку судового провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

З урахуванням зазначеного, керуючись п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вирішив розглядати справу за відсутності Позивача та його представників на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, що у червні 2012 року позивач звернувся з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2015 р. позов позивача задоволено: скасовано наказ директора Торговельного центру №17 ТОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна» від 23.05.2012 р. № 17-076-к про звільнення позивача з посади заступника директора Торговельного центру № 17 ТОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна» у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено позивача на роботі в ТОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна» на посаді заступника директора Торговельного центру №17 ТОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна» з 23.05.2012 року; стягнуто з ТОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.05.2012 р. по 30.06.2015 р. в сумі 429 417 грн 12 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі «ВССУ») від 28.07.2015 р. виконання вказаного Рішення було зупинено до завершення касаційного провадження,а Ухвалою від 19.08.2015 р. Рішення Апеляційного суду Львівської області було залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 25.09.2015 року виконання Рішення Апеляційного суду Львівської області знову було зупинено до закінчення провадження у справі у Верховному Суді України. Постановою Верховного Суду України від 09.12.2015 р. залишено в силі рішення судів попередніх інстанцій в частині поновлення позивача на роботі та скасовано рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 429 417 грн 12 коп. і в цій частині справу направлено на новий розгляд.

У результаті нового розгляду справи Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01.03.2016 р. частково задоволено позовні вимоги позивача та стягнуто з ТОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна» 334 095 грн 80 коп.Рішення в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу виконано відповідачем у повному обсязі, не оспорюється сторонами та не є предметом даного спору.

Натомість суть даного спору зводиться до наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки виконання відповідачем рішення суду про поновлення.

Як встановлено судом, виконання Рішення Апеляційного суду Львівської області про поновлення працівника зупинялося Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.07.2015 р. та Верховного Суду Українивід 25.09.2015 року.

В матеріалах справи також міститься постанова про зупинення виконавчого провадження, що надійшла на підставі Ухвали суду про витребування матеріалів виконавчого провадження, де державний виконавець, з посиланням на Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.07.2015 р. у справі № 1304/5552/12, зупинив виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про поновлення позивача на роботі до закінчення касаційного провадження.

Враховуючифакт зупинення судами виконання рішення суду, період зупинення не може вважатися вимушеним прогулом. У такому разі відсутня вина відповідача, що полягає у винному не поновленні позивача на роботі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 09.12.2015 р. у цій же справі (№ 6-2123цс15) під вимушеним прогулом мається на увазі час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Тобто визначальним у випадку визначення підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з роботодавця є встановлення його вини у позбавленні працівника можливості реалізувати своє право на працю.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 КЗпП України («Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника») у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Така позиція, в тому числі і щодо вирахування часу зупинення виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, неодноразово була висловлена судами. Так, Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалі від 17.09.2014 р. у справі № 6-22833св14 скасував рішення судів попередніх інстанцій і направив справу на новий розгляд, оскільки при розрахунку часу затримки виконання рішення про поновлення працівника на посаді суди не врахували часу, протягом якого виконання рішення було зупинено судами.

З цих підстав, суд погоджується з доводами відповідача, що зупинення виконання Рішення Апеляційного суду Львівської області про поновлення позивача на роботі Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховним Судом України при його перегляді не може ставитися в вину відповідачу та бути підставою для стягнення з нього середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, вини відповідача в тому, що виконання Рішення про поновлення позивача на роботі зупинялося судами немає, а відтак відповідач не може зазнавати негативних наслідків у вигляді оплати вимушеного прогулу позивачеві.

Cудом встановлено, що відповідач поновив позивача на роботі та допустив до робочого місця на наступний день після винесення рішення Верховним Судом України, а саме 10.12.2015 р. Поновлення на роботі було здійснено шляхом видання наказу від № 17-210-К від 10.12.2015 р. Наказом № 17-101-ОД від 10.12.2015 р. також було внесено зміни до штатного розпису Торговельного центру № 17 у м. Львів та включено до штатного розпису посаду Заступника Директора Торговельного центру, якої на момент поновлення позивача у штатному розписі не існувало та на яку він був поновлений згідно з рішенням суду. Копії вказаних наказів містяться в матеріалах справи.

На підтвердження видання наказу 10.12.2015 р. та його реєстрації, відповідачем також надано суду Реєстр наказів особового складу за 2015 р. за підписом Менеджера з персоналу ОСОБА_7, де в записі за №215 вказано Наказ від 10.12.2015 р. №17-210 «Про поновлення на посаді ОСОБА_3М.».

Суд також звертає увагу, що як випливає з витребуваних з Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві документів, позивач подавав заяву про закриття виконавчого провадження від 10.12.2015 р. та на підтвердження виконання рішення суду долучив копію наказу про поновлення на роботі №17-210-К від 10.12.2015 р. та відповідну Постанову Верховного Суду України. З Постанови про закінчення виконавчого провадженняслідує, що підставою для закриття виконавчого провадження стало видання відповідачем наказу про поновлення на роботі №17-210-К від 10.12.2015 р.

Матеріали виконавчого провадження, які були витребувані за клопотанням представника позивача, та надійшли з Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві також містять копії наказу від № 17-210-К від 10.12.2015 р. та наказу № 17-101-ОД від 10.12.2015 р.

У трудовій книжці, копію якої надано Позивачем, також зроблено відповідний запис за № 20 про поновлення Позивача на роботі від 10.12.2015 р.

Факт видання наказу про поновлення позивача на роботі саме 10.12.2015 р. був підтверджений також особисто директором Торговельного центру № 17 в м. Львів ОСОБА_8 ОСОБА_8,попереджений про кримінальну відповідальність та допитаний як свідок у даній справі, підтвердив, що особисто видав та підписав наказ про поновлення позивача на роботі 10.12.2015 р. У матеріалах справи також міститься копія наказу №123-к від 21.04.2015 р. про призначення ОСОБА_8 на посаду Директора Торговельного центру №17 в м. Львів з 01.05.2015 р., наказу № 194-к від 30.08.2016 р. про переведення його на іншу посаду, а також копія довіреності №34-15 від 01.05.2015 р. від Генерального Ддиректора та Директора з продажів ТОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна» підтвердження повноважень Директора Торговельного центру №17 ОСОБА_8 на видання наказів з кадрових питань.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Законодавство України не зобовязує роботодавця вчиняти будь-які інші дії для поновлення працівника на роботі. ОСОБА_6 по собі факт видання наказу про поновлення працівника на посаді є виконанням рішення суду про поновлення.

Доводи позивача щодо фактичного поновлення його на роботі 18.03.2016 р., а не 10.12.2015 р.не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, якому б суд міг би дати належну оцінку.

При цьому, суд не приймає доводів позивача про неповідомлення відповідачем органів Державної фіскальної служби України про поновлення позивача на роботі як доказ того, що поновлення відбулося 18.03.2016 р.,з огляду на наступне.

Виходячи з ч. 3 ст. 24 КЗпП України, обовязок роботодавців повідомляти органи Державної фіскальної служби України стосується саме прийняття нових працівників, з якими роботодавець вперше вступає у трудові відносини, а не поновлення на роботі. Так, вказана ч. 3 ст. 24 КЗпП України передбачає, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вказане підтверджується також листом Міністерства соціальної політики України від 08.08.2016 р. № 1102/13/84-16, відповідно до якого поновлення на попередній роботі відбувається з дати звільнення працівника, яка відповідно до цього рішення визнається недійсною, і час вимушеного прогулу оплачується та зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, подавати повідомлення до територіальних органів Державної фіскальної служби України не потрібно.

У ОСОБА_9 управління ДФС у Чернігівській області від 05.11.2015 р. № 1009/С/25-01-17-01-15 також зазначено, що у разі поновлення на роботі працівника за рішенням суду, з працівником трудовий договір не укладається, а тільки скасовується факт звільнення. Тобто, вимоги статті 24 КЗпП, яка і вимагає від роботодавця подавати до фіскальних органів повідомлення при укладанні трудового договору, не порушено. Таким чином, повідомлення про прийняття працівника на роботу (додаток до постанови N 413) подавати не потрібно.

Отже, відповідач не повинен був повідомляти органи Державної фіскальної служби України про поновлення позивача на роботі і, відповідно, відсутність такого повідомлення не свідчить про поновлення позивача 18.03.2016 р.

Суд також звертає увагу на нелогічності та суперечності доводів позивача щодо дати нібито фактичного поновлення його на роботі. Так, на стор. 2 позовної заяви позивач вказує, що його фактично поновили на роботі 18.03.2016 р. та водночас, що йому стало відомо про поновлення тільки «наприкінці лютого 2016 року», коли нібито була залучена копія наказу про поновлення у судову справу № 1304/5552/13. За таких обставин суду не зрозуміло чому позивач затягував з виходом на роботу після того як йому, за його словами, стало відомо про поновлення і чому не зявився на роботу принаймні в кінці лютого 2016 р.

Суд також враховує, що позивач, будучи обізнаним про остаточне рішення Верховного Суду України про його поновлення, не вчиняв жодних дій для того, аби приступити до роботи у відповідача. Так, з часу поновлення на роботіпозивач не зявлявся на робоче місце.

На підтвердження відсутності позивача на роботі з часу поновлення його на посаді до дня звільнення, відповідачем надано суду копії актів фіксації відсутності працівника на робочому місці за період з 10.12.2015 р. по 18.03.2016 р., підписані Директором Торговельного центру ОСОБА_8, керуючим торговельним залом ОСОБА_10 та провідним інженером з охорони праці ОСОБА_11 Вказаними актами підтверджено, що позивач був відсутнім на робочому місці, про свою відсутність не попереджав та документів, які підтверджують поважність причини відсутності не надавав. Також позивачем надано табелі обліку робочого часу позивача за грудень 2015 р. березень 2016 р., з відмітками «НЗ» - неявка з незясованих причин.

Доказів того, що відповідач перешкоджав у допуску позивача до робочого місця позивач не надав.

Директор Торговельного центру №17 у м. Львів ОСОБА_8, який був допитаний судом як свідок у справі, повідомив суду, що з часу поновлення позивача на посаді його заступника він жодного разу не зявився на робоче місце, жодних перешкод у доступі до офісу та робочого місця не було. Навпаки позивачу було виділено окреме робоче місце та внесено зміни у штатний розпис, щоб створити штатну одиницю для його посади у Торговельному центрі № 17. Також зазначив, що навіть для подання заяви про звільнення його за власним бажанням позивач зявився не в Торговельний центр № 17, а в центральний офіс відповідача, що знаходиться в м. Київ. Це доводить, що позивач не мав наміру працювати.

Також в судовому засіданні встановлено та не спростовано позивачем, що позовна заява була подана з порушенням строку звернення до суду. Так, ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою 03.04.2017 р., незважаючи на те, що йому,як вказано у фабулі позовної заяви, стало відомо про поновлення «наприкінці лютого 2016 року», коли нібито була залучена копія Наказу про поновлення у судову справу. У будь-якому разі принаймні в день звільнення, 18.03.2016 р., позивачу мало бути відомо про затримку виконання рішення суду про поновлення. Тобто позивач звернувся до суду майже через рік після того як йому стало відомо про стверджуване ним порушення його прав.

Суд вважає, що у даному випадку не підлягає застосуванню ч. 2 ст. 233 КЗпП України, яка передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, оскільки виплата середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу працівника є не оплатою праці, а санкцією, яка застосовується до роботодавця за невчасне поновлення на роботі. Така позиція, зокрема, викладена в Ухвалі від 02.11.2016 р. у справі № 753/14147/15-ц Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Отже, позивач мав звернутися до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення протягом 3 місяців з дня, коли він дізнався про порушення.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді не підлягають задоволенню.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Згідно з п. 9 ч. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності новою редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України також передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу у іншій справі №1304/5552/12, суд враховує, що позивачем не надано доказів на підтвердження фактичного надання адвокатом послуг при підготовці окремих процесуальних документів та/чи представництві інтересів позивача при судовому розгляді справи №1304/5552/12.При цьому суд звертає увагу, що витрати на правову допомогу не були заявлені суду при розгляді справи№1304/5552/12. Водночас вказана справа розглядалася іншим складом суду і даному суду невідомо, які дії вчинялися адвокатом при розгляді справи №1304/5552/12, які документи подавалися і хто брав участь у судових засіданнях.Одного лише договору про надання правової допомоги та акту про надані послуги недостатньо для встановлення фактичного надання послуг та аналізу судом співмірності і обгрунтованості заявлених витрат на правову допомогу з урахуванням складності судової справи №1304/5552/12 як того вимагає ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Жодних доказів на підтвердження фактичного надання правової допомоги (результатів виконаних робіт як звітів, консультацій, пояснень і т.д.)позивачем не надано.

Крім того, суд не приймає до уваги також надану на підтвердження оплати послуг адвоката ОСОБА_5 копію меморіального ордеру від 06.10.2016 р., оскільки вказаний ордер не містить підписів та печатки уповноважених осіб банку, відомостей про те, що оплата була проведена банком. Тому такий ордер не може вважатися доказом оплати за послуги.

Суд також ставить під сумнів доводи позивача щодо участі адвокатом ОСОБА_12 у всіх судових засіданнях, що вказані в ОСОБА_6 про надані послуги, оскількиу вступній частині Рішення Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2015 р. вказано, що представником позивача була ОСОБА_13-М.А., а не адвокат ОСОБА_5 Відтак, немає доказів того, що адвокат ОСОБА_12 фактично брав участь у всіх судових засіданнях.

Отже, вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є документально непідтвердженими.

Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 31 028,26 грн у цій справі, то відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача. У звязку з тим, що у задоволені позову ОСОБА_3 до ТОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна» відмовлено, суд відмовляє у стягненні судових витрат з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому витрати щодо сплати судового збору покласти на позивача.

Згідно з ч. 1, 3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, та з урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «ОСОБА_4 енд ОСОБА_4 Україна».

На підставі викладеного і керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 12, 76-81, 89, 263-265 ЦПК України, ст.236 КЗпП України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Лялюк Є.Д.