Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 226/673/16-ц

провадження № 61-2200 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., ЧервинськоїМ. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Димитровського міського суду Донецької області у складі судді Редько Ж. Є. від 06 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Курило В. П., Корчистої О. І., Санікової О. С., від 22 листопада 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 09 жовтня 2010 року між сторонами укладено шлюб, спільних дітей вони не мають. З січня 2016 року шлюбні відносини між ними фактично припинені, з того часу вони разом не проживають, та не ведуть спільного господарства. Під час шлюбу за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу державної нотаріальної контори 15 листопада 2012 року, було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,2 кв. м, у тому числі житловою площею - 25,6 кв. м, на момент укладання договору ринкова вартість якої становила 70 764 грн. Вказаний договір купівлі-продажу укладений за письмовою згодою дружини продавця ОСОБА_6 та згодою позивача. Вказана квартира оформлена на відповідача, за якою зареєстровано право власності на нерухомість. Між ОСОБА_7та відповідачем не укладалися ані договір щодо користування спірним житловим приміщенням, ані шлюбний договір. У зазначеному договорі не вказано, що житлове приміщення придбано за особисті грошові кошти відповідача або за кошти третіх осіб. Пунктом 3 договору зазначено, що продаж квартири вчинено за 46 000 грн, які продавець отримав повністю до підписання договору. Згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Зазначав, що у період з жовтня 2010 року по 30 листопада 2012 року його дохід склав 93 324 грн 37 коп., а за 2013-2015 роки - 240 065 грн 06 коп. Під час купівлі спірної нерухомості ОСОБА_5 навчалася у вищому навчальному закладі та мала дохід приблизно 800 грн на місяць.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд визнати квартиру, розташовану за адресою: кв. АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності за ним на Ѕ ідеальну частини вказаної квартири та за відповідачем Ѕ ідеальну частини вказаної квартири.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2016 року, позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_7, право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,2 кв. м, у тому числі жилою площею - 25,6 кв. м.

Визнано за ОСОБА_5, право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,2 кв. м, у тому числі жилою площею - 25,6 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що не надано жодних доказів щодо купівлі спірної квартири за спільні кошти сторін. Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що саме батьки відповідача придбали вказане майно за особисті грошові кошти, що підтверджувалось у судовому засіданні показами свідків та розпискою.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що сторони з 09 жовтня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про їх шлюб, видане виконавчим комітетом Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області.

15 листопада 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 44,2 кв. м, у тому числі жилою площею 25,6 кв. м, за 46 000 грн, які продавець повністю отримав до підписання договору. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським Є. І. 15 листопада 2012 року за реєстровим № 3552.

Згідно із витягом від 03 грудня 2012 року № 36509027, виданий комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Димитровської міської ради, право власності на вказане жиле приміщення зареєстровано за ОСОБА_5 29 листопада 2012 року.

Отже, судами встановлено, що спірна квартира придбана під час шлюбу сторін.

За змістом частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частинами першою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази і надавши їм належну оцінку, враховуючи те, що відповідачем у порушення статей 10, 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) не надано належних та допустимих доказів того, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, належали їй на праві особистої приватної власності, встановивши, що спірне майно було набуте подружжям за час шлюбу, та під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири нотаріусом було роз'яснено сторонам положення статей 57-74 СК України, дійшов обгрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 06 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. І.Крат

М. Є.Червинська