Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 757/29274/16-ц

провадження № 61-17858св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-банк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року у складі судді Батрин О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Стрижеуса А. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-банк» (далі - ПАТ «КБ «Правекс-банк»), треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання припиненими правовідносин майнової поруки.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 травня 2007 року між ОСОБА_6 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладений договір про відкриття кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 74 000,00 доларів США, зі сплатою процентів у розмірі 15 % річних строком до 20 червня 2008 року, та зі сплатою процентів у розмірі 16 % річних строком із 20 червня 2008 року до 18 травня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором, 22 травня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого він передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 липня 2014 року позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. В позові ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 18 травня 2012 року в сумі 687 884,23 грн.

Посилаючись на те, що дія іпотечного договору чинить позивачу, як власнику іпотечного майна, перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, позивач просив визнати припиненими правовідносини майнової поруки за договором іпотеки від 22 травня 2007 року, що укладений між АКБ «Правекс Банк» та ОСОБА_4

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, договір не є розірваним або припиненим в установленому законом порядку, а тому позивач, як майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки до повного виконання зобов'язань за ним відповідно до умов укладеного між сторонами договору, а тому відсутні підстави вважати договір іпотеки припиненим.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Крім того, договором іпотеки передбачено, що іпотека є чинною до повного розрахунку за основним зобов'язанням, що відповідає положенням статті 3 Закону України «Про іпотеку».

У лютому 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що зобов'язання за кредитним договором, і як наслідок за договором іпотеки є припиненими у зв'язку з неможливістю виконання основного зобов'язання, що в свою чергу пов'язано з пропуском банком строку для пред'явлення до виконання виконавчого документа про стягнення заборгованості за кредитним договором та строку позовної давності звернення до суду із позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, зобов'язання за укладеним договором іпотеки є припиненими в силу того, що позивач не надав своєї згоди на збільшення відсотковою ставки за кредитним договором. Також, банк в силу частини четвертої статті 559 ЦК України пропустив строк звернення до майнового поручителя із вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Із моменту припинення зобов'язань за основним договором, між сторонами у справі існують лише зобов'язальні відносини, а отже, майнова порука є припиненою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що 18 травня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_6 укладений договір про відкриття кредитної лінії № 5-042/07Ф, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитну лінію в іноземній валюті для споживчих потреб у розмірі 74 000,00 доларів США, строком до 18 травня 2012 року зі сплатою 15 % річних .

20 червня 2008 року між цими ж сторонами укладений договір про внесення змін та доповнень до договору № 5-042/07Ф про відкриття кредитної лінії, згідно із яким пункт 1.2 кредитного договору викладено у новій редакції, а саме встановлено відсоткову ставку у розмірі 16 % річних із 20 червня 2008 року.

23 червня 2008 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_6 укладений договір про внесення змін та доповнень до договору № 5-042/07Ф про відкриття кредитної лінії, згідно із яким змінено редакцію первісного договору про відкриття кредитної лінії, зокрема, встановлено 16 % річних за користування кредитом, починаючи з 20 червня 2008 року по 18 травня 2012 року.

22 травня 2007 року між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки № 5-042/07Ф, відповідно до умов якого останній передав, за згодою своєї дружини, в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, та як поручитель, зобов'язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі зобов'язань позичальника ОСОБА_6 за договором про відкриття кредитної лінії № 5- 042/07Ф від 18 травня 2007 року.

26 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір про внесення змін та доповнень до договору поруки від 22 травня 2007 року № 5-042/07Ф, відповідно до якого поручитель солідарно з основним боржником відповідає і у разі подальших можливих змін до кредитної угоди.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 липня 2014 року позовну заяву ПАТ КБ «Правекс Банк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії у розмірі 687 884,23 грн. У задоволенні позову до ОСОБА_4- відмовлено. Зазначене рішення не виконане.

Пунктом 5.3 договору іпотеки передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і нотаріального посвідчення і діє до повного розрахунку позичальника з іпотекодержателем за основним зобов'язанням.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку».

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Тобто законодавство не пов'язує припинення іпотеки зі зміною основного зобов'язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Крім того, неможливість примусово виконати рішення про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, не впливає на можливість банку задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання припиненими правовідносин за договором майнової поруки з тих підстав, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконане.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним в апеляційній скарзі, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному судовому рішенні. При цьому доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик