АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3060/18 Справа № 192/3208/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого: ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

за участі секретаря: Григор»євої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, встановлення земельного сервітуту,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року позивачка звернулася до суду із позовом , посилаючись на те, що згідно договору дарування житлового будинку від 26 серпня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за реєстровим №1-163, відповідачка подарувала йому житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: вул. Хомутини, 18 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області. Вказаний будинок складається з: глинобитного житлового будинку літ А площею 50,9 кв.м, цегляної прибудови літ а, гаража літ Д, погрібу з шийкою літ Ж, шлакоблочної літньої кухні літ Б, металевого гаража літ Е та споруд 1-4.

Позивач посилався на те, що з моменту дарування нерухомості відповідачка перешкоджає йому у користуванні погрібом та літньою кухнею, оскільки встановила там нові замки, а тому він не має можливості користуватися таким майном. Крім того, посилається на те, що як погріб, так і літня кухня розташовані на земельній ділянці, власницею якої є відповідачка, та яка встановила паркан на своїй земельній ділянці і відмежувала частину власності позивача, через що він позбавлений можливості нею користуватися.

У звязку з вищевикладеним позивач просив суд про усунення перешкод у здійсненні права користування погрібом з шийкою Ж та шлакоблочною літньою кухнею Б по вул. Хомутини, 18 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області. Також просив суд встановити право земельного сервітуту (право користування погрібом з шийкою Ж та шлакоблочною літньою кухнею Б) стосовно земельної ділянки, яка належить відповідачці, визначивши межі земельного сервітуту та порядок користування земельною ділянкою.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 (49000, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_6 (52472, Дніпропетровська область, Солонянський район, с.Військове, вул. Хомутини, буд. 18, РНОКПП НОМЕР_2) про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, встановлення земельного сервітуту - в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: вул. Хомутини, 18 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області на підставі договору дарування від 26 серпня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за реєстровим №1-163 (а.с.5-6).

Також позивач є власником земельної ділянки, площею 0,125 га (а.с.7-10).

Житловий будинок складається з: житлового будинку літ А площею 50,9 кв.м, цегляної прибудови літ а-1, навісу літ а'-1, літньої кухні літ Б, навісу літ б-1, гаража літ Д-1, та Е-1, погрібу з шийкою літ Ж та споруд 1-4 (а.с.80-84).

Сторонами в своїх поясненнях визнано той факт, що погріб та літня кухня розташовані на земельній ділянці, власницею якої є відповідачка, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Так, у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобовязує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться й у статті 319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обовязки. Це конституційне положення повязане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів обєктами власності. Власність зобовязує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобовязаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших обєктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обовязків власник зобовязаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Проте представником позивача не доведено в суді існування перешкод в користуванні ОСОБА_5 належною йому частиною нерухомого майна, оскільки не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачка чинить такі перешкоди. Свідки також не підтвердили факт того, що будь-якими діями ОСОБА_6 перешкоджає позивачу в користуванні літньою кухнею та погрібом.

Відповідно до ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Щодо позовних вимог про становлення сервітуту, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні цієї частини позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно зі ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

У п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Проте позивач не довів суду, що задовольнити потреби позивача неможливо в інший спосіб, як не запропонував і чітких умов встановлення земельного сервітуту щодо його строковості, платності, виду сервітуту та інш., не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачка відмовляється в позасудовому порядку на укладання сервітутного договору.

Наданий позивачем ОСОБА_7 звіт ФОП ОСОБА_8 (а.с.74-79) не містить необхідних умов, вихідних даних для встановлення земельного сервітуту за рішенням суду, а право на подання клопотання про призначення судової земельно-технічної, землевпорядної експертизи для вирішення питання щодо можливості встановлення земельного сервітуту неодноразово розяснювалося представнику позивача судом. Проте таких клопотань під час розгляду справи заявлено не було.

Також, посилання апелянта у скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду. Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для вирішення даного спору.

Враховуючи наведені норми закону, дослідивши надані сторонами докази та встановивши обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку та строки, що визначені чинним законодавством.

Головуючий:

Судді: