Справа № 214/6843/15-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2018 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Усік М.О.

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду від 29 січня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, суд

ВСТАНОВИВ:

8 листопада 2017 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2, в якій останній просить: заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 січня 2016 року по даній справі скасувати.

В обґрунтування заяви вказує наступне. 28 січня 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу ухвалив заочне рішення по даній справі, яким визнав за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1. Вважає вказане заочне рішення незаконним, необґрунтованим, яке підлягає перегляду з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. ОСОБА_1 постійно проживає за вказаною у справі адресою, однак жодних судових повісток чи інших документів із суду не отримував. Про зазначене вище рішення суду дізнався 20 жовтня 2017 року після того, як його представник ознайомився з матеріалами цивільної справи і отримав копію рішення суду. Зазначає, що судом ухвалено рішення без участі відповідачів, які не були повідомлені про час та місце проведення засідання, що не дозволило їм у справі реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст.ст. 27, 31 ЦПК України, та порушений принцип змагальності сторін. Вказує, що судом не враховано, що позивач обрав не належний спосіб захисту своїх прав, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом врегулювання такого питання. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. Зазначає, що суд безпідставно не врахував те, що відповідно до п.п.4.3, 5.1, 5.2 договору іпотеки № 0 3/2 від 26.09.2006 року при наставанні підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцям повідомлення, оформлене згідно ст.35 Закону України «Про іпотеку». В повідомленні Іпотекодержатель зазначає який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. Вказує, що позивач в порушення зазначених вище пунктів договору іпотеки та ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не дотримався 30-денного строку, передбаченого в повідомленні та Законі для виконання зобовязань Іпотекодавцями. Так, в копії листа-вимоги (а.с.25), адресованому ОСОБА_1, який по змісту, очевидно, і є повідомленням, передбаченим договором, стоїть дата відправлення 19.08.2015 року, в той час як позовна заява зареєстрована за вихідним номером від 27.08.2015 року. В листі-вимозі не зазначено, як це передбачено договором, який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя застосовується Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. Відповідно до п. 4.2 договору, звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Відповідно до п. 4.6 Договору звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 5.3 розділу 5 договору у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність Іпотекодержателя (абз.2 ч.3 ст.36 Закону України «Про Іпотеку») право власності переходить до Іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п.5.1 цього договору іпотеки. Пунктом 4.5 договору передбачено, що звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до законодавства України. Отже, за змістом умов договору іпотеки, задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 вищевказаного Закону. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Верховний Суд України відповідно до правових позицій, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6- 1243цс16, аналізуючи положення ст. ст. 33,36,37,39 Закону України "Про іпотеку", ст. ст.328, 335,376,392 ЦК України, дійшов висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателяабо за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку"). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16. 20 жовтня 2017 року представник відповідача ознайомився з матеріалами справи та отримав вищевказане заочне рішення в архіві Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу, про що в матеріалах справи наявні розписки.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні заяву про скасування заочного рішення підтримав та підтвердив її зміст. Також пояснив, суд направляв ОСОБА_1 повідомлення за адресою реєстрації останнього, але той ці повідомлення не отримував.

Іншій учасники до суду не прибули, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення не мається. При цьому суд виходить з наступного.

Згідно пункту 13 частини 1 Розділу Х111 «Перехідних положень» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції від 15.12.2017 року), судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст.232 ЦПК України (в редакції 2004 року), заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Рішення суду від 28 січня 2016 року по даній справі було постановлено в заочному порядку. При цьому суд виходив з того, що відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в справі маються поштові повідомлення (т.№1, а.с. 226, 232). Відповідачу ОСОБА_1 суд направляв повістку за зареєстрованим місцем його проживання, повістка була повернута до суду у звязку із закінченням строку зберігання Відповідно до ст. 74 ЦПК України (в редакції 2004 року), судова повістка разом із розпискою, надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку; у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Тому суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 був належно повідомлений про час та місце розгляду справи. На підставі викладеного, суд вважає, що заочне рішення винесено відповідно до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України (в редакції 2004 року).

Доводи представника відповідача, викладені у заяві про перегляд заочного рішення за своєю суттю є незгодою з застосуванням судом норм права, які регулюють правовідносини між позивачем та відповідачами.

Стаття 232 ЦПК України (в редакції 2004 року) передбачає, що заочне рішення підлягає скасуванню при встановлені судом двох обставин, а саме, того, що відповідач не зявився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин та того, що докази, на які відповідач посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В заяві про перегляд заочного рішення представник відповідача не посилається на докази, які б не були досліджені судом, та які мають істотне значення для вирішення справи. Також, на переконання суду, в судовому засіданні не встановлено, що відповідач не зявився до суду з поважних причин та що не повідомив суд про причини неявки також з поважних причин.

Керуючись пунктом 13 частини 1 Розділу Х111 «Перехідних положень» ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), ст. ст. 232, 209-210 ЦПК України (в редакції 2004 року), ст.ст. 258-260 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника відповідача про перегляд та скасування рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року по даній справі - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 13 лютого 2018 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов