Провадження № 22-ц/802/77/18 Категорія: 50 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 в серпні 2017 року звернувсь до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час подружнього життя з 24.112002 по 11.11.2014 у сторін народились діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з позивачем та перебувають на його утриманні. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року було визначено місце проживання дітей з позивачем ОСОБА_3 Позивач вказує, що відповідач самоусунулась від виконання своїх батьківських обовязків в тому числі і по утриманню дітей, а тому просив суд стягувати з ОСОБА_2 в його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі по 1500 гривень на кожну дитину, щомісяця, а також стягнути заборгованість по аліментам з липня 2014 року до серпня 2016 року.

В ході судового розгляду в суді першої інстанції позивач уточнив вимоги та просив стягувати з ОСОБА_2 в його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі по 2000 гривень на кожну дитину, щомісяця, решту позовних вимог просив залишити без розгляду. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 06 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по аліментах з липня 2014 року до серпня 2016 року з розрахунку по 1500 гривень на кожну дитину, щомісяця залишено без розгляду.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2018 року позовну заяву задоволено частково та вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі по 1000 (одній тисячі) гривень на кожну дитину, щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, від дня подання позовної заяви з 10 серпня 2016 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій звертає увагу суду на розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також вказує, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі не менше 2000 грн. щомісяця на кожну дитину.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції змінити та стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 2000 грн. щомісяця на кожну дитину до досягнення кожною дитиною повноліття.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що стягнення аліментів є здирництвом з неї грошей, оскільки позивач захопив неповнолітніх дітей та протиправно їх утримує. Головуючий суддя в суді першої інстанції був упередженим щодо неї і в задоволенні заяви відповідача про відвід судді Олексюка А. В. було безпідставно відмовлено.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

Відзиви в даній справі не подавалися.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено обставин щодо неспроможність відповідача сплачувати аліменти. Доводи відповідача, що батько дітей з моменту подання ним позовної заяви і по даний час з підстав своєї зайнятості по роботі у місті Києві, фактично у місті Луцьку постійно не проживає, не спростовують того, що діти знаходяться на його утриманні. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача в користь позивача, суд виходить з вимог ст. 182 СК України, розміру прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, що становить на даний час 1944 грн., який повинні забезпечити обоє батьків, а тому вважає, що з відповідача слід стягувати по 1000 грн. аліментів на утримання кожної дитини, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.11.2002 року по 11.11.2014 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.11.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 5 том 1).

Під час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії І-ЕГ № 200740, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії І-ЕГ № 200738 (а.с. 3, 4 том 1).

Неповнолітні діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з моменту подачі даного позову та на даний час проживають у квартирі, належній на праві власності батькам позивача ОСОБА_3 та знаходяться на утриманні ОСОБА_3

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_3 Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_3 (а.с. 6-9 том 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 липня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 110-111 том 1).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.02.2018 року в справі № 161/16785/15-ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання дітей задоволено. Визначено місце проживання дітей, а саме: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_3 В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 31.05.2018 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2018 року в даній справі скасовано та ухвалено нове судове рішення. В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про визначення місця проживання дітей відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матірю ОСОБА_2 (а.с. 207-212 том 3).

Ухвалою Верховного Суду від 22.06.2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі. Зупинено виконання постанови Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

Постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року постанову Апеляційного суду Волинської області від 31 травня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Стаття 180 Сімейного кодексу України встановлює, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обовязків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років складає: з 1 січня 2018 року 1860 грн., з 1 липня 2018 року 1944 грн., з 1 грудня 2018 року 2027 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З довідки про доходи ПП ОСОБА_5 від 25.12.2017 вбачається, що ОСОБА_2 станом на 04.11.2016 року була працевлаштована на посаді продавця-консультанта в магазині жіночого одягу. Дохід отриманий ОСОБА_2 за 6 місяців складає 19043,24 грн. (а.с. 44 том 3).

З наявної у справі довідки вбачається, що з жовтня 2014 року ОСОБА_3 працює у ТОВ «Фіанор», яке знаходиться у м. Києві, на посаді охоронця по сумісництву. Його заробітна плата за роботу протягом місяця на умовах неповного робочого часу складає 6613,00 грн. (а.с. 98 том 3). Крім того з довідки від 20.04.2018 року вбачається, що з серпня 2016 року ОСОБА_3 працює на посаді помічника керівника ТОВ «Шляхове будівництво «Альтком», юридична адреса якого м. Маріуполь Донецької обл., а поштова адреса м. Київ. Нарахований дохід за період з 01.08.2016 року по 31.03.2018 року склав 51812,20 грн. (а.с. 96 том 3).

Відповідач є здоровою, доказів перебування на її утримання інших осіб матеріали справи не містять.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанцій урахував, що матеріали справи не містять доказів неспроможність відповідача сплачувати аліменти, перебування в провадженні суду іншої справи про визначення місця проживання дітей позивача та відповідача не спростовує того, що на час розгляду даної справи діти знаходяться на утриманні позивача, а тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині. Заява відповідача про відвід головуючого судді при розгляді даної справи судом першої інстанції була розглянута в належному порядку, в її задоволенні було відмовлено ухвалою від 06.04.2018, яка не підлягає апеляційному оскарженню.

З вказаним погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідач не спростувала наведеного належними та допустимими доказами.

Що стосується доводів апеляційної скарги позивача про те, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, то з змісту ст. 182 СК України вбачається, що розмір аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є рекомендованим і позивач не довів належними та допустимими доказами спроможності відповідача сплачувати їх у такому розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді