Постанова

Іменем України

30 січня 2018 року

м. Київ

справа № 607/19121/15-ц

провадження № 61-551св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В.П..,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Європейський Газовий Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Європейський Газовий Банк» Оберемка Р.А.,

третя особа - Територіальна державна інспекція з питань праці в Тернопільській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Європейський Газовий Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Європейський Газовий Банк» Оберемка Романа Анатолійовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Братасюка В. М. від 14 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області у складі суддів: Сташківа Б. І., Костіва О. З., Жолудько Л. Д., від 10 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIIIПерехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Європейський Газовий Банк» (далі - ПАТ «Єврогазбанк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Єврогазбанк», третя особа - Територіальна державна інспекція з питань праці в Тернопільській області, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за порушення строків виплати заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 червня 2012 року він працював на посаді економіста по роботі з юридичними особами Тернопільського відділення АТ «Єврогазбанк». 29 грудня 2014 року його було звільнено із займаної посади за пунктом 1 частиною першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників. Зазначав, що на день звільнення йому не була виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога.

Посилаючись на те, що зазначені виплати в сумі 2 666 грн 05 коп. він отримав на свій картковий рахунок лише 22 грудня 2015 року, тобто майже через рік після звільнення, з урахуванням уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 29 633 грн 85 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 1 117 грн 35 коп.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Єврогазбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 29 633 грн 85 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 1 117 грн 35 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки при звільненні позивача з роботи 29 грудня 2014 року відповідач виплатив позивачу належні при звільненні суми лише у грудні 2015 року, то вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за порушення строків виплати заробітної плати ґрунтуються на вимогах закону.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року апеляційна скарга ПАТ «Єврогазбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у зв'язку із невиплатою всіх сум, що належали позивачу на день звільнення, відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати. Наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У листопаді 2016 року ПАТ «Єврогазбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Єврогазбанк» Оберемка Р.А. подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає вимогам закону та не враховує вимоги статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», положення якої передбачають, що оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації банку здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом, до якого належить, зокрема, витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку.

У січні 2017 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що ті обставини, на які посилається заявник були предметом дослідження у судах і висновки з цього приводу, зроблені попередніми судами, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

За змістом статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Судом установлено, що з 05 червня 2012 року ОСОБА_1 працював на посаді економіста по роботі з юридичними особами Тернопільського відділення АТ «Єврогазбанк».

29 грудня 2014 року позивач був звільнений з посади у зв'язку із скороченням чисельності та штату на підставі наказу про припинення трудового договору від 23 грудня 2014 року.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 16 липня 2014 року № 424 «Про віднесення ПАТ «Єврогазбанк» до категорії неплатоспроможних» з 17 липня 2014 року в банку розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на строк до 17 жовтня 2014 року включно. Постановою Правління Національного банку України від 17 листопада 2014 року № 725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати банк. Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 листопада 2014 року № 121 з 18 листопада 2014 року в банку розпочато процедуру ліквідації.

Згідно з платіжного доручення № 4885 від 21 грудня 2015 року на рахунок ОСОБА_1 здійснено виплату боргу по заробітній платі в сумі 2 666 грн 05 коп. (а. с. 117).

Так, заперечуючи проти позову ПАТ «Єврогазбанк» указував на відсутність вини банку у затримці розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки у ПАТ «Єврогазбанк» було запроваджено ліквідаційну процедуру, а статтею 52 Закону України України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надано право банку виплатити вихідну допомогу працівнику при звільненні протягом всієї ліквідаційної процедури в порядку черговості.

Статтею 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною третьою статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Пунктом 6 частиною другої статті 52Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом. До цих витрат, зокрема, належать і витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку.

Таким чином, виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банку здійснюється протягом всього періоду ліквідації банку, але в порядку черговості та в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом.

Встановивши, що ОСОБА_1 було звільнено з роботи 29 грудня 2014 року, а відповідач виплатив належні позивачу при звільненні суми лише у грудні 2015 року, тобто з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, суд дійшов висновку про можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому, у порушення норм процесуального права апеляційний суд не з'ясував, які суми були виплачені ПАТ «Єврогазбанк» позивачу, адже відповідач указував на те, що 21 грудня 2015 року ним було проведено виплату позивачу саме вихідної допомоги у порядку черговості, відповідно до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Задовольняючи позов, апеляційний суд не встановив, які суми, що належали позивачу від відповідача були сплачені не в день звільнення, чи мав банк законні підстави для виплати вихідної допомоги у день звільнення, а відтак висновок суду про вину банку у затримці розрахунку є передчасним.

Звертаючись до суду з позовом, позивач указував про те, що йому при звільненні не була виплачено заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. Матеріали справи не містять доказів того, які суми увійшли у виплату заборгованості по заробітній платі, яка була отримана позивачем 21 грудня 2015 року.

Судом не враховано, що спеціальної нормою Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що певні виплати проводяться протягом всього часу ліквідаційної процедури банку в порядку черговості, як і не з'ясовано питання дотримання банком встановленої процедури виплат. Без встановлення зазначеного висновок суду про вину банку у затримці розрахунку при звільненні не ґрунтується на доказах у справі, відповідно як і висновок про застосування у даному випадку положень статті 117 КЗпП України.

З урахуванням наведених обставин, правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості та наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації за порушення строків виплати належних позивачеві сум при звільненні апеляційний суд не перевірив, належної оцінки доводам апеляційної скарги відповідача не надав та дійшов передчасного висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтями 406, 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Європейський Газовий Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Європейський Газовий Банк» Оберемка Романа Анатолійовича задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року скасувати, справупередати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило