Справа № 456/847/18
Провадження № 2/456/831/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2018 р. м. Стрий Львівської області

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Шрамка Р. Т.

з участю секретаря: Панилик О.В.,

адвоката: Мундяка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи Шевченківської районної ради у м.Києві державна адміністрація про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, -

встановив:

Позивач звернулася до відповідача з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька.

Позовні вимоги, відповідно до поданої позовної заяви, обґрунтувала тим, що 11 квітня 2009 року позивач, уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

З відповідачем є спільна дитина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Коли дитині було вісім місяців, відповідач залишив сім'ю та переїхав до міста Стрий Львівської області. 18.03.2013 р. шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року визначено місце проживання дитини з матір'ю.

З урахуванням наявності у сина численних захворювань, він потребує дороговартісного лікування, а також оздоровлення та відпочинку за кордоном. Однак відповідач у продовж 5 років відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, внаслідок чого позивач змушений звертатися до суду. Минулого року позивач оформила для сина паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який для дітей його віку і дається на 4 роки.

Позивач вважає, що згідно ч. 7 ст. 7 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Позивач вважає, що нею робиться все можливе щоб поїхати разом з сином за межі України для його оздоровлення, нею виконується материнський обов'язок, проте відповідач своєю безпідставною бездіяльністю позбавляє її змоги його виконати, чим завдає шкоди життю та здоров'ю дитини.

Окремо зазначає, що син перебуває на медичному обліку в КПП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Шевченківського району м. Києва - як дитина, яка часто хворіє та стан здоров'я якої потребує систематичного прийому лікарських засобів за призначенням лікарів.

Дитина перебуває на диспансерному обліку:

-з 2013 р. у фтизіатра поліклініки (відповідно до результатів реакції Манту) і 4 роки відвідувала спеціалізований дитячий садочок;

-з 2013 р. в ДУ «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» у ортопеда, діагноз: Вальгусна деформація колінних суглобів, Д-залежний рахіт 2- го типу;

-з 2014 р. в ДУ «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» у ортопеда з діагнозом Транзиторний синовіїт обох кульшових суглобів;

-з 2016 р. в ДУ «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» в імунолога, діагноз: лейкопенія, зниження абсолютних показників клітинної ланки при збереженні відносних показників; імунна дисфункція; герпес 6, 7 типів.

Зазначені діагнози підтверджуються клінічними дослідженнями лабораторій Сінево, Діла, ДНК-Лабораторії та Центральної клінічної лабораторії Київської обласної лікарні.

За рекомендаціями лікарів дитина, потребує оздоровчого відпочинку на морі.

Батько дитини ігнорує не лише свої батьківські обов'язки щодо утримання дитини, а й не визнає самого факту існування проблем зі здоров'ям у сина. Через свого адвоката він звернувся із адвокатським запитом до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Шевченківського району м. Києва.

Навіть отримавши інформацію про стан здоров'я дитини з офіційних джерел, він і надалі продовжує ігнорувати існуючі проблеми у сина зі здоров'ям.

Позивач неодноразово, протягом багатьох років зверталась до відповідача з проханням розділити витрати на утримання сина.

Допомога відповідачем сину так і не була надана. Відповідач роками не приїжджає на зустрічі з дитиною, нерегулярно і не у повному обсязі сплачує мінімальний розмір аліментів на сина (500-600 грн.). При цьому постійно імітує «любов і турботу» про сина шляхом звернень до державних і недержавних інстанцій і закладів. А в дійсності не лише не виконує свої батьківські обов'язки, зловживає своїми правами, а й систематично порушує права дитини. Зокрема, не надаючи сину можливість оздоровитися на морі.

Позивач п'ять років поспіль, зверталася до відповідача з письмовими і усними проханнями надати згоду на оздоровлення дитини на морі за межами України, жодних компенсацій матеріальних витрат з боку відповідача не вимагала.

Протягом 2014 - 2015 років позивач з дитиною їздили відпочивати на море в Одеську область. На жаль, море в Україні у найкращий період (липень - серпень), коли син оздоровлювався, часто дуже холодне та брудне, непридатне для безпечного і належного купання і плавання для дитини. А в час, коли можна приймати сонячні ванни (ранок 6-7 година, вечір - після 17 години) - майже завжди холодно, відсутнє сонце і сильні вітри. А сину за станом його здоров'я потрібні саме плавання у морі і сонячні вигрівання. Саме тому дитина потребує оздоровлення на морі за кордоном.

Потреби сина в оздоровленні є постійними. Їх причина - генетичне і хронічні захворювання. Систематичний морський відпочинок є життєво необхідним для сина. Саме цим, а також тим, що Відповідач зловживає своїми батьківськими правами, які є рівними материнським правам і водночас мають похідний характер від прав дитини, пояснюється необхідність отримання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Через зловживання відповідачем - ОСОБА_3 своїми правами, нехтування ним прав, інтересів дитини та інтересів позивача, яка роками змушена витрачати свій час, душевні сили та матеріальні ресурси не на дитину, а на постійні судові процеси, на відповіді щодо безпідставних звернень відповідача до органів опіки, правоохоронних органів, судів тощо.

Оскільки відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за межі України, це питання потребує вирішення в судовому порядку шляхом надання відповідного дозволу. Згода необхідна для виїзду до Турецької Республіки у період з 25.07.2018 р. по 07.08.2018 р. Путівку позивач замовила і повністю оплатила.

Наголосила на тому, що поїздка здійснюється для оздоровлення та відпочинку дитини на короткий строк, без мети постійного проживання за межами України чи еміграції. Таким чином, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, в тому числі на побачення з дитиною, порушуватися не будуть. Після відпочинку (оздоровлення), позивач з дитиною обов'язково повернуся в Україну.

Позивач має постійне місце проживання в Україні, постійне місце роботи в Україні,її батьки та рідна сестра із сім'єю проживають в Україні, дитина навчається в школі, знаходиться на її триманні, доступ батька до дитини не обмежений, беру на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон, а відтак просить позов задоволити.

Позивач в судове засідання не з'явилася однак, подавала неодноразові заяви про розгляд справи без її участі та настоювала на задоволенні позовних вимог.

Відповідач в судовому засіданні та адвокат, повністю заперечили позовні вимоги та адвокат Мундяк М. пояснив, що вважає заявлені позивачем позовні вимоги безпідставними, не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. ст. 12 та 81 ЦПК України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач зазначає те, що відповідач ОСОБА_3 не в повному обсязі сплачує аліменти на утримання сина.

Дане твердження позивача не відповідає дійсності оскільки згідно довідки розрахунок наданої Стрийським міськрайонним відділом державної виконавчої служби встановлено, що станом на лютий 2018 року в відповідача ОСОБА_3 є наявна переплата аліментів на користь ОСОБА_2 в сумі - 2912 грн. 30 коп..

В позовній заяві позивач зазначає те, що з урахуванням у сина чисельних захворювань, він потребує дорогого вартісного лікування, а також оздоровлення та відпочинку за кордоном. В обгрунтування підтверджень позовних вимог позивач посилається на додані копії медичних довідок, однак згідно змісту медичних довідок наданих позивачем встановлено, що дитині рекомендований відпочинок на морі, а не за кордоном як стверджує позивач. Також до позовної заяви не надано жодного підтвердження того факту, що готель в якому буде проживати дитина має статус санаторного типу оскільки позивач в основу доказів до позовної заяви вказує на чисельні захворювання сина та те, що позивач їде з дитиною лікуватись та оздоровлюватись.

Позивач в позові вказує на те, що протягом п'яти років не може отримати у відповідача нотаріальну згоду на виїзд дитини за межі України для відпочинку.

Даним твердженням позивач вводить суд в оману оскільки до позову долучено переписку між сторонами за період 2015 - 2017 років. Також позивач приховала від Стрийського міськрайонного суду Львівської області той факт, що відповідачем 07 лютого 2018 року надано позивачу нотаріально посвідчену заяву про надання згоди ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасові поїздки за кордон до Польщі та інші країни Шенгенської угоди терміном з 01.06.2018 року по 01.06.2019 року у супроводі матері ОСОБА_2.

Окремо зазначив, що позивач ОСОБА_2 у 2018 році жодного разу не зверталась до відповідача з проханням надання дозволу на виїзд дитини за кордон, що підтверджує відсутність доданих до позову заяв за 2018рік.

Позивачем в даній позовній заяві зазначив, що нею проведено повну оплату туристичної путівки, хоча жодного платіжного документу (квитанції про оплату) на підтвердження оплати до суду не пред'явлено і на відповідний адвокатський запит такого доказу також не представлено.

Основним обґрунтуванням позовної заяви є те, що малолітній син хворіє, перебуває з чисельними захворюваннями на обліку у лікарів, тому йому необхідно провести відпочинок на узбережжі Республіки Туреччини в період з 25.07.2018 року по 07.08.2018 року однак, даний період часу являється самим жарким періодом року, а позивачем до позовної заяви не надано рекомендацій лікарів про те, що в самий спекотний період року хворій дитині необхідно для його здоров'я саме цей відпочинок.

Згідно пред'явленого договору, а саме п. 2.1 Договору №4440 від 26.02.2018 року встановлено, що туристична подорож здійснюється у складі (вказується кількість туристів та відомості про них; при подорожі туристів (з дітьми, дата народження дитини вказується обов'язково).

Однак в пред'явленому туристичному договорі жодних відомостей про подорож та відпочинок ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 нічого не зазначено, що викликає сумнів в його достовірності.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва №761/9088/16-ц від 25 травня 2017 року ОСОБА_3 встановлено час спілкування зі своїм малолітнім сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 наступним чином : перший тиждень кожного місяця : П'ятниця з 16.00 год. до 20.00 год.. Субота з 10.00 год. до 12 .00 год. та з 17.00 год. до 20.00 год.. Неділя з 10.00 год. до 12.00 год..

З наведеного вище вбачається те, що позивач умисно ухиляється від виконання даного судового рішення порушуючи визначені дні та години спілкування батька ОСОБА_3 зі своїм малолітнім сином.

Вищенаведена доводить, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

Відповідач ОСОБА_3, в судовому засіданні доповнив, що позивач за вказаною адресою не проживає, про що було поліцією складено акт.

Окремо зазначив, що ним тільки сьогодні отримано повідомлення від Шевченківської районної ради у м.Києві державна адміністрація про те, що 30.05.2018р. відбудеться засідання комісії з прав дитини, що свідчить про зацікавленість даної сторони справи, яка направила пізно повідомлення.

Зазначив, що позивач до нього у 2018р. за згодою на надання дозволу на виїзд з дитиною за кордон не звертався, в позовних вимогах не обґрунтувала чому необхідно відпочивати з дитиною саме в Туреччині і саме в цей період.

Неодноразово пропонував позивачу оздоровчий відпочинок для сина, з оплатою всіх витрат в Трускавці, , Моршині, Східниці, Карпатах, клініці Козявкіна, пропонував обстеження в Охматдиті однак, позивач цього не дозволяє зробити.

Відповідно до вищенаведеного просить в задоволенні позову відмовити.

Представник Шевченківської районної ради у м.Києві державна адміністрація в судове засідання не з'явився однак подали пояснення до справи, згідно якого комісія з питань захисту прав дитини підтримала позовну заяву позивача.

Суд дослідивши матеріали справи заслухавши вступне слово учасників справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позов надійшов до суду 07.03.2018р. (а.с.2) і судом відповідно до вимог п.6 ст..187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Відповідно до вказаного, суд 09.03.18р. за №01-48/213 направив відповідний запит у відділ АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (а.с. 41).

Відповідь на даний запит отримана судом 20.03.2018р..

Суд, відповідно до вимог ст..187 ЦПК України у встановлений законом термін відкрив провадження у справі, та з врахуванням вимог позивача про розгляд справи в режимі відеоконференції задоволив дане клопотання, про що свідчить ухвала про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі (а.с.42) та призначив підготовче судове засідання на 11.04.2018р., що відповідає строкам вказаним у ст..189 ч.3 ЦПК України.

Дана ухвала була направлена на адресу позивача та відповідача, про що свідчить лист від 27.03.2018р. за №456/847/18 (а.с.43).

Вищенаведене свідчить про правомірність дій суду, що не відповідає численним зверненням позивача щодо розгляду справи судом у нерозумні строки (а.с.47-51).

В подальшому позивач подала декілька листів в яких просила розглядати справу без її участі та просила позовні вимоги задоволити (а.с.60-65).

В судовому засіданні встановлено, що позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини - громадянина України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_2 за межі України до Турецької республіки, на період з 25.07.2018р. по 07.08.2018р. для оздоровлення з обов'язковим поверненням до України, без згоди та супроводу Батька ОСОБА_3.

В учасників справи є спільна дитина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

У позивача є можливість вивозити дитину за кордон на відпочинок та оздоровлення однак, для цього необхідно отримати згоду батька.

Згідно ст.. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст.. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України».

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З представлених суду позивачем доказів - листа комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги №2" Шевченківського району м.Києва від 08.02.2017р. (а.с.8-9) вбачається, що дитині необхідно оздоровлення, з довідки ДУ "Інститут травматології та ортопедії НАМН України" від 27.05.2014р. (а.с.10) вбачається, що рекомендовано відпочинок на морі, згідно довідки цього інституту від 03.10.2017р. (а.с.13) рекомендовано саннаторно-курортне лікування на морі.

Однак, з вищенаведеного жодним чином не вбачається наявність рекомендації лікарів щодо відпочинку саме в Турецькій республіці і позивачем в позовній заяві не вказано та не подано жодного доказу, що придбана нею путівка в готель "Gueens Hfrk lt jardin 5" (а.с.35) є санаторно-курортним готелем, відповідно до рекомендації лікарів.

Позивач у позовній заяві вказав (а.с.4), що п'ять років поспіль звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на надання згоди на оздоровлення дитини на морі за межами України. Даний факт дійсно доводиться доказами по справі (а.с.21-23) однак, дані листи подані не через нотаріуса, як того вимагає чинне законодавство і листа щодо надання згоди відповідачем на оздоровлення дитини на морі за межами України в 2018р. позивач не надала і відповідач в судовому засіданні заперечив наявність такого звернення, що доводить неправдивість вимог заяви позивача.

Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що позовну заяву позивач направила до суду 01.03.2018р., заява отримана судом 07.03.2018р. однак, позивач у даній заяві жодним чином не вказала про наявність нотаріально посвідченої заяви відповідача (а.с.103) про надання згоди терміном з 01.06.2018р. по 01.06.2019р. на виїзд сина за кордон до Польші та країн Шенгенської угоди, дана заява надана 27.02.2018р. і суд вважає, що позивач з врахуванням даної заяви могла планувати відпочинок на морі в країнах Шенгенської угоди однак, жодним чином позивач не обґрунтувала необхідність відпочинку дитини саме в Турецькій республіці і саме в цей період, з врахуванням вимог ст.. 141 СК України згідно якої, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

З договору №440 від 26.02.2018р. на туристичне обслуговування вбачається, що позивач проживає в м.Хмельницький (а.с.31) однак у п.13 договору (а.с.34) не зазначена жодна адреса позивача хоча, з позовної заяви вбачається, що позивач проживає в м.Києві, що викликає сумнів у достовірності даного договору і укладення його в м.Хмельницький.

Також викликає сумнів у достовірності оплати коштів за путівку оскільки, ні на запит адвоката (а.с.79), ні у відповіді туристичної фірми (а.с.73) не надано і не вказано на належні докази оплати вартості путівки.

Окремо слід зазначити, що самою туристичною фірмою у п.2.1 договору (а.с.31) вказано, що при подорожі з дітьми, дата народження дитини вказується обов'язково і знову ж у відповіді туристичної фірми (а.с.73) не вказано чому відсутні такі дані.

Вищенаведене ставить під сумнів даний договір.

Також суд не бере до уваги пояснення позивача щодо наявності у відповідача заборгованості по сплаті аліментів (а.с.4), що спростовується розрахунком по сплаті аліментів (а.с.101-102), який наданий державним виконавцем, з якого вбачається, що позивач не бажає отримати аліменти і кошти в сумі 980 грн. 39 коп. повернуті на рахунок ДВС.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

З врахуванням вищевикладеного, доказів досліджених в судовому засіданні, які не спростовані позивачем, яка подала заяву про слухання справи у її відсутності, оскільки, позивач не погодила з відповідачем місце, час відпочинку дитини суд вважає, що позивач не довела вимог викладених в позовній заві тому, в задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст.ст.7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 141, 244, 245, 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст..7,150 СК України суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи Шевченківської районної ради у м.Києві державна адміністрація про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини - громадянина України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_2 за межі України до Турецької республіки, на період з 25.07.2018р. по 07.08.2018р. для оздоровлення з обов'язковим поверненням до України, без згоди та супроводу Батька ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення суду складено 07 червня 2018 року.

Суддя: Р. Т. Шрамко