АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа: № 611/453/17 Головуючий І інстанції Коптєв Ю.А.
Провадження: 22-ц/790/674/18 Доповідач Кругова С.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства „ОСОБА_3 база № 85 Державного агентства резерву України, Державного агентства резерву України про визнання недійсним наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами Державного підприємства «ОСОБА_3 база № 85» Державного агентства резерву України та Державного агентства резерву України на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 3 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства „ОСОБА_3 база № 85 Державного агентства резерву України, Державного агентства резерву України в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати недійсним наказ Державного агентства резерву України від 28 березня 2017 року № 43-к про скасування наказу директора ДП «ОСОБА_3 база №85» від 01 лютого 2017 року №27-к «Про прийняття на роботу ОСОБА_2Г.», поновити його на посаді заступника директора Державного підприємства «ОСОБА_3 база №85» Державного агентства резерву України, стягнути з Державного підприємства «ОСОБА_3 база №85» Державного агентства резерву України на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 54 877 грн. 50 коп., а також моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 3 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним наказ Державного агентства резерву України від 28 березня 2017 року № 43-к про скасування наказу директора ДП «ОСОБА_3 база №85» від 01 лютого 2017 року №27-к «Про прийняття на роботу ОСОБА_2Г.». Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора Державного підприємства «ОСОБА_3 база №85» Державного агентства резерву України. Стягнуто з Державного підприємства «ОСОБА_3 база №85» Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 54 877 грн 50 коп.; на користь держави - судовий збір в розмірі 1378 грн 00 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державне підприємство «ОСОБА_3 база № 85» Державного агентства резерву України просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Прийняття на роботу ОСОБА_4 було вчинено з порушенням законодавства, передбачена процедура погодження кандидатури заступника директора не була дотримана, тому наказ директора ДП «ОСОБА_3 база № 85» від 01 лютого 2017 року № 27-к «Про прийняття на роботу ОСОБА_2Г.» було скасовано як незаконний і застосовано правові наслідки недійсності правочину відповідно до ст.216 ЦК України.

В апеляційній скарзі Державне агентство резерву України просить скасувати рішення суду першої інстанції від 3 жовтня 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до пункту 2.3. контракту Керівник укладає трудові договори з працівниками підприємства відповідно до чинного законодавства, призначає на посади керівного складу та звільняє з цих посад працівників за погодженням з Органом управління майном, між тим Державному агентству резерву Українине було відомо про наявність наказу директора ДП «ОСОБА_3 № 85» від 01.02.2017 року № 27-к «Про прийняття на роботу ОСОБА_2Г.».

Підкреслює, що Державне агентство резерву України не звільняло позивача, а лише скасувало незаконний наказ про його призначення.

Суд першої інстанції, у мотивувальній частині рішення керується приписами трудового законодавства, проте між позивачем і Держрезервом не було ніяких трудових правовідносин.

ОСОБА_2 на апеляційні скарги подав заперечення, в яких просив про їх відхилення та залишення рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо визнання недійсним наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу доведені в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. Між тим, жодних доказів, які б підтверджували заподіяння моральних страждань позивачем не надано.

З таким висновком суду, судова колегія погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 3 ст. 24 КЗпП України встановлено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтями 40, 41 КЗпП України визначені підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 27-к від 01 лютого 2017 року ОСОБА_5 з 01 лютого 2017 року займав посаду заступника директора.

Наказом голови ОСОБА_6 агентства резерву України № 43-к від 28 березня 2017 року скасовано наказ директора державного підприємства «ОСОБА_3 база №85» від 01 лютого 2017 року №27 - к «Про прийняття на роботу ОСОБА_2Г.»

На виконання вищезазначеного наказу в.о. директора ДП „ОСОБА_3 база № 85 Державного агентства резерву України видав наказ №76-к від 30 березня 2017 року яким скасував повністю наказ директора ДП «ОСОБА_3 база №85» від 01 лютого 2017 року №27-к «Про прийняття на роботу ОСОБА_2Г.», як такого, що виданий в порушення п.2.3 контракту укладеному з керівником підприємства.

Згідно з листами непрацездатності серії АГЦ №625683, АГТ №622969, АГТ №681540, вбачається що ОСОБА_5 знаходився на лікарняному в період з 30 березня 2017 року по 17 травня 2017 року.

На спростування доводів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції наводить наступне.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Наведені директором ДП «ОСОБА_3 база» доводи щодо недотримання процедури погодження кандидатури заступника директора не заслуговують на увагу, оскільки обов"язок погоджувати кандидатуру заступника було покладено на директора підприєества згідно п.2.3. укладеного з нею контракту.

Пунктом 2.3 Контракту передбачено, що керівник укладає трудові договори з працівниками підприємств відповідно до чинного законодавства, призначає на посади керівного складу та звільняє з цих посад працівників за погодженням з органом управління майном.

Як пояснили представники відповідачів, за порушення цих умов контракту директора було звільнено, тобто вона понесла відповідальність за допущені нею порушення.

Між тим, відповідачем ОСОБА_6 агентством резерву України не надано документів, регулюючих правовідносини між ним та позивачем, які б передбачали порядок погодження кандидатури заступника директора з Держрезервом України. Відсутність зазначеного порядку зумовлює недоведеність доводів про його порушення.

Також не надано Державним агентством резерву України документів, регулюючих правовідносини між ним та Державним підприємством «ОСОБА_3 база №85» з яких вбачається право Державного агентства резерву України скасовувати накази ДП "ОСОБА_3 база №85".

Доводи відповідачів про те, що сказування наказу про прийняття на роботу не є звільненням позивача є необгрунтованими з огляду на те, що в трудовому праві звільнення це є припинення трудових відносин між працівником і роботодавцем. Отже, скасовуючи наказ про прийняття ОСОБА_2 на роботу, відповідачі фактично припинили трудові відносини з ним, тобто звільнили його з займаної посади.

Трудовий договір може бути припинено лише у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, із посиланням на конкретну статтю, пункт закону.

Стаття 36 КЗпП України не містить такої підстави для припинення трудового договору як скасування наказу про прийняття на роботу.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що трудовий договір з позивачем було розірвано у спосіб, не передбачений законодавством, а тому скасування наказу про прийняття на роботу є незаконним.

Відповідно до ст.7 КЗпП України особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 29 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»: вирішуючи справи про припинення трудового договору в зв'язку з порушенням правил прийняття на роботу, суди повинні враховувати, що звільнення з цих підстав може мати місце у випадках, коли відповідно до ст.7 КЗпП України спеціальною нормою законодавства України передбачено обмеження на прийняття на роботу за певних умов (наприклад, осіб, позбавлених вироком суду права займати певні посади або займатись певною діяльністю протягом визначеного судом строку; прийняття на роботу, пов'язану з матеріальною відповідальністю осіб, що раніше судились за розкрадання, хабарництво і інші корисливі злочини, якщо судимість не знята і не погашена).

Виходячи з наведеного, при розгляді цієї категорії справ підлягає з'ясуванню питання, чи було передбачено спеціальною нормою законодавства України обмеження щодо прийняття на роботу на час прийняття конкретного працівника на конкретну посаду.

З матеріалів справи вбачається, що будь-яких обмежень щодо прийняття на роботу ОСОБА_2 на посаду заступника директора державного підприємства «ОСОБА_3 база №85» спеціальними нормами законодавства не передбачено, отже й посилання представника ДП «ОСОБА_3 база 85» в обґрунтування своїх доводів на ст.7 КЗпП є безпідставним.

Відповідачами не надано суду жодних доказів, в розумінні ст. ст. 76, 77 ЦПК України, які б передбачали їх повноваження на скасування наказу. Ні контракт ні положення про Державне агентство резерву України не містять повноважень Голови Державного агентства резерву України припиняти трудові відносини шляхом скасування наказу про прийняття на роботу.

Спірні накази також не містять посилань на закони, які б передбачали додаткові підстави для припинення трудового договору з ОСОБА_2, ніж ті, що передбачені КЗпП України.

Суд першої інстанції, якому належить відповідна роль у наданні юридичної кваліфікації фактичним обставинам справи в порядку та з додержанням вимог матеріального і процесуального права, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, що дає підстави для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Державного підприємства «ОСОБА_3 база № 85» Державного агентства резерву України та Державного агентства резерву України відхилити.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 3 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_1

повний текст складено 2 лютого 2018 року