Провадження № 2/243/394/2018
І м е н е м У к р а ї н и
06 лютого 2018 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого - судді Кузнецова Р.В.,
при секретареві Малиновській І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Слов'янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
12 вересня 2017 року між ОСОБА_3, як первісним кредитором, з одного боку, та позивачем ОСОБА_1, як новим кредитором з другого боку, укладений договір № 1 про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги), відповідно до умов якого, первісний кредитор у повному обсязі відступив новому кредитору своє право грошової вимоги до боржника ОСОБА_2, у зв'язку із чим, заборгованість та інші пов'язані із нею платежі за основним договором, підлягають оплаті позивачеві ОСОБА_1
Однак до теперішнього часу зобов'язання за вказаним договором позики боржником не виконані, сума заборгованості не повернута, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 771 759,73 грн., штраф в розмірі 217 636,24 грн., відсотки в розмірі 170 703,39 грн., та суму інфляційних витрат в розмірі 62 170,95 грн.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2017 року (а.с. 16-19), будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явились, подали до суду заяви в яких просили розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:
1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;
2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 повідомлений у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з'явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило.
З огляду на викладене, оскільки відповідач будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання, повторно не з'явився у судове засідання, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України.
Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню.
Так, у судовому засіданні встановлено, що 11 вересня 2016 року між ОСОБА_3, як позикодавцем з одного боку, та ОСОБА_2, позичальником з другого боку, був укладений договір позики грошових коштів, (договір про визнання та погашення заборгованості) № 1.
Вказаним договором передбачено, що позикодавець та позичальник разом підтверджують і роблять беззаперечним той факт, що позикодавець надав 01 вересня 2015 року позичальнику позику на суму 29 600 доларів США.
Позичальник прийняв на себе зобов'язання, надану позику у сумі 29 600 доларів США, повернути позикодавцю в строк до дати 31 грудня 2016 року.
Позикодавець та позичальник дійшли згоди щодо відсотків із вказаної позики, а саме:
а) якщо позика в повному обсязі буде повернута позичальником позикодавцю до 31 грудня 2016 року, то жодних відсотків нараховано не буде.
б) якщо позика в повному обсязі не буде повернута позичальником позикодавцю до 31 грудня 2016 року, то позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю відсоток від позики у розмірі 20% річних за період з 01 вересня 2016 року до дати повного повернення позики.
Позичальник, підписуючи даний договір, визнав свій борг перед позикодавцем, що полягає у його зобов'язанні повернути позикодавцю позику та сплатити позикодавцю відсоток від позики у відповідності до статті 1, пункт 1-3 даного Договору.
Якщо позичальник прострочить виплату позики у розмірі 29 600 доларів США в строк до 31 грудня 2016 року, він повинен сплатити позикодавцю договірний штраф у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення.
Згода щодо договірного штрафу не впливає на право позикодавця отримати відшкодування шкоди, спричиненої простроченням повернення позики у повному розмірі позичальником.
Договір набрав чинності з моменту його підписання обома сторонами (а.с. 11-15).
12 вересня 2017 року між ОСОБА_3, як первісним кредитором, з одного боку, та позивачем ОСОБА_1, як новим кредитором з другого боку, був укладений договір № 1 про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги), відповідно до умов якого, первісний кредитор у повному обсязі відступив новому кредитору своє право грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 за договором позики (договір про визнання та погашення заборгованості) № 1 укладеним 11 вересня 2016 року (а.с. 7-9).
12 вересня 2017 року ОСОБА_3 на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено повідомлення про укладення вказаного договору про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги), згідно із яким первісний кредитор у повному обсязі відступив своє право грошової вимоги до ОСОБА_2 позивачеві ОСОБА_1 (а.с. 10).
До теперішнього часу зобов'язання за договором позики грошових коштів, (договір про визнання та погашення заборгованості) № 1 боржником не виконані, сума заборгованості не повернута.
Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідач у судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача.
За змістом статей 15,16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.
Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов'язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом.
Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 1047 Цивільного кодексу України закріплено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Вказаний договір відповідає встановленій формі договору позики, згідно із ст. 1047 ЦК України.
Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.
При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).
Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Як видно з матеріалів справи, сторони встановили кінцевий строк повернення позики - до 31 грудня 2016 року.
Згідно із статтею 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідачем було порушено зазначені вимоги закону, а саме зобов'язання не було виконане у встановлений договором строк.
За таких обставин, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики в розмірі 771 759,73 грн.
Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Пунктом б) пункту 1.3 договору позики передбачено, що якщо позика в повному обсязі не буде повернута позичальником позикодавцю до 31 грудня 2016 року, то позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю відсоток від позики у розмірі 20% річних за період з 01 вересня 2016 року до дати повного повернення позики.
З огляду на викладене, з урахуванням вимог ст. 1048 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики у розмірі 20% річних за період з 01 вересня 2016 року по 09 жовтня 2017 року ( згідно із межами заявлених позовних вимог), розмір яких становить 170 703,39 грн.
За приписами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 549 ЦК України встановлено поняття неустойки.
Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Пунктом 2.1 договору позики передбачено, що якщо позичальник прострочить виплату позики у розмірі 29 600 доларів США в строк до 31 грудня 2016 року, він повинен сплатити позикодавцю договірний штраф у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених норм закону, суд приходить до висновку, що позивач має право на одержання від відповідача неустойки (пені) в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення за період з 01 січня 2017 року по 09 жовтня 2017 року (згідно із межами заявлених позовних вимог), розмір якої становить 21 7636,24 грн.
Вирішуючи спір в частині стягнення інфляційних витрат, суд виходив з таких міркувань.
Як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
У зв'язку із наведеним, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого.
Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду із даним позовом, позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 8 000 грн. 00 коп. (а.с. 1).
Згідно із роз'ясненнями викладеним у п. п. 35, 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволені частково, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7 600 грн. 00 коп., що є пропорційним до задоволеної частини вимог.
Так, сума задоволених вимог від суми вимог позивача становить 95 %, отже 7 600 грн. 00 коп. становить 95 % від ціни позову - 1 222 270 грн. 31 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1045, 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 14, 81,82, 89, 259, 263 - 265, 273, ЦПК України суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 заборгованість за договором позики укладеним 11 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в розмірі 771 759 грн. 73 коп., проценти за період з 01 вересня 2016 року по 09 жовтня 2017 року в розмірі 170 703 грн. 39 коп., та неустойку (пеню) за період з 01 січня 2017 року по 09 жовтня 2017 року в розмірі 21 7636 грн. 24 коп., що разом становить - 1 160 099 (один мільйон сто шістдесят тисяч дев'яносто дев'ять) грн. 36 коп., а також судовий збір в розмірі 7 600 (сім тисяч шістсот) грн. 00 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Слов'янського
міськрайонного суду Р.В. Кузнецов