АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 року м. Чернівці

справа № 6-237/11

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів : Литвинюк І.М., Одинака О.О.

секретар Собчук І.Ю.

заявник : старший державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Тодиренчук М.І.

апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 грудня 2011 року в справі за поданням старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Тодиренчука М.І. про обмеження у праві виїзду за межі України, головуючий в 1-й інстанції Гончарова І.М.

встановив :

Старший державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Тодиренчук М.І. звернувся в суд з поданням про обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Свої вимоги обгрунтовував слідуючими обставинами. На виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції перебуває виконавчий лист № 22-2669, виданим 17.12.2009р. Шевченківським районним судом м. Чернівців про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фортуна Банк» заборгованості в розмірі 127660,11грн., судових витрат по сплаті судового збору в сумі 1156,14грн. та витрат на ІТЗ в сумі 30 грн. 24.01.2010р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Провадження 22-ц/794/350/18 Категорія 81

Однак боржник в добровільному порядку рішення суду не виконав, на виклики державного виконавця не з'являвся, відомостей про погашення заборгованості не надавав.

Старший державний виконавець Шевченківського ВДВС Чернівецького міського управління юстиції Тодиренчук М.І. просив тимчасово обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання ним боргових зобов'язань.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 грудня 2011 року подання задоволено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні подання в повному обсязі.

Апелянт вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою.

Зазначає, що державним виконавцем не було подано жодних доказів того, що він умисно ухиляється від виконання рішення суду.

Також ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що йому направлялася копія постанови про відкриття провадження та відсутні докази отримання ним даної постанови.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

П. 9 розділу ХІІІ «;Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження у вказаній справі відкрито до набрання чинності редакції ЦПК України (15 грудня 2017 року), а тому розгляд подання, у відповідності до п. 9 Перехідних положень ЦПК України, продовжується за правилами, що діють після набрання чинності нової редакції ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу - скасувати з наступних підстав.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_2 в добровільному порядку рішення суду не виконав та ухиляється від його виконання, отже є підстави для обмеження його у праві виїзду за межі країни.

Колегія з таким висновком суду першої інстанції не погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції перебував виконавчий лист № 22-2669, виданим 17.12.2009р. Шевченківським районним судом м. Чернівців про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фортуна Банк» заборгованості в розмірі 127660,11грн., судових витрат по сплаті судового збору в сумі 1156,14грн. та витрат на ІТЗ в сумі 30 грн.

24.01.2010р. державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.

Однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що боржнику направлялася копія вищевказаної постанови.

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України (в редакції чинній на момент звернення державного виконавця з поданням до суду першої інстанції) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань. Такі обмеження права громадян України на виїзд за кордон у конкретно визначених законом випадках мають тимчасовий характер і зумовлені необхідністю забезпечення захисту прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Задовольняючи подання, суд першої інстанції не врахував норми цього Закону щодо підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду.

Зі змісту п.5 ст.6 зазначеного Закону, вбачається, що для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон необхідна не тільки наявність невиконаних зобов'язань, але і ухилення від їх виконання.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Тобто право на звернення до суду із поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України виникає у державного виконавця лише у випадку доведення і обґрунтування факту умисного ухилення останнього від виконання своїх зобов'язань.

Із матеріалів справи вбачається, що державний виконавець, звертаючись до суду з вказаним поданням, не надав жодних доказів щодо ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов'язань по сплаті заборгованості за рішенням суду.

Зокрема, при розгляді подання суду необхідно було переконатися: чи має місце ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду; причини непогашення боргу в добровільному порядку та після вжитих заходів виконавчою службою; чи дійсно він має намір перетнути кордон та чим це підтверджується. Наявність же одного статусу боржника не є підставою для тимчасового обмеження виїзду за кордон.

Також сам факт невиконання боржником самостійно зобов'язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов'язків.

Відповідно до положення ч.3 ст.10 ЦПК України наявність умислу та обставин, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Судом першої інстанції неповно встановлені всі обставини справи та зроблено помилковий висновок про наявність підстав для задоволення подання, що відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали та відмови у задоволенні подання.

Колегія суддів вважає, що державним виконавцем не доведено, а судом не встановлено факт ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов'язань, отже, відсутні підстави для задоволення подання про тимчасове обмеження особи в праві виїзду за межі України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, а у задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Тодиренчука М.І. про обмеження у праві виїзду за межі України слід відмовити.

Керуючись ст.374, п.1 п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 грудня 2011 року скасувати.

В задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Тодиренчука М.І. про обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Дата складання повної постанови 28 березня 2018 року.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Вірно з оригіналом :