АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року місто Київ.

Справа № 761/18716/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/2773/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів Іванченка М.М., Рубан С.М., секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року, у складі судді Савицького О.А. в приміщенні суду в місті Києві (інформація про час ухвалення рішення та дату складання повного тексту рішення відсутня) в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Кліринговий дім» про визнання недійсним пункту кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

01.06.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Кліринговий дім» про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору № 000509/41-2012 від 24.12.2012 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24.12.2012 року між ним та ПАТ «Банк «Кліринговий дім» було укладено кредитний договір № 000509/41-2012, відповідно до умов якого позивачу було відкрито поновлювану кредитну лінію з лімітом кредитування в розмірі 120000,00 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 26 % річних терміном дії до 23.03.2013 року. Разом з тим, оскільки на думку позивача у пункті 7.1 вказаного кредитного договору визначено право відповідача в односторонньому порядку збільшувати встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки, що суперечить вимогам закону, останній звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.12.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Кліринговий дім» про визнання недійсним пункту кредитного договору - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В скарзі зазначив, що рішення є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Судом не враховано, що відповідно до ст. З ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 543/96 від 22.11.1996 року, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідач нараховував пеню у період часу січень 2013 - червень 2016 роки. За цей час облікова ставка НБУ України коливалась від 7% (січень 201З року) - 16,5% (червень 2016 року). Тобто подвійна облікової ставки НБУ за цей час становила 7*2= 14%; 16,5*2=33%. В той час відповідач, починаючи з січня 2013 року, застосовував 52%. З наведеного вбачається, що дії відповідача по застосуванню розміру пені розмір якої в декілька разів перевищує встановлений Законом №543/96 максимум, свідчить про його порушення. Застосування, згідно пункт 7.1 Кредитного договору, подвійного розміру процентів за визначенням іншим ніж - пеня, також суперечить закону, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Вказував на те, що пункт 7.1 Кредитного договору суперечить вимогам Закону № 543/96 від 22.11.1996 року тому його слід вважати недійсним. Посилався на те, що в кредитному договорі відсутній пункт 2.3.2, з чого вбачається, що сторонами Кредитного договору ПАТ «Банк» Кліринговий дім» та ОСОБА_2 не визначено відсоток який застосовується у випадку передбаченому п.7.1 Кредитного договору. Апеляційна скарга також містить посилання на те, що суд допустив необґрунтоване тлумачення змісту договору, зазначаючи у рішенні, що: - «внаслідок механічної описки, під посиланням на пункт 2.3.2 у пункті 7.1 кредитного договору мається на увазі посилання на пункт 2.3, де зазначений розмір процентної ставки за користуванням кредитом у розмірі 26 % відсотків річних». Судом порушено вимоги п.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991року відповідно до якої - нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача посилався на те, що Дія Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» №543/96 від 22.11.1996 року не розповсюджується на цивільно-правові відносини, а отже не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України зафіксовано сторонами у п. 7.1. Кредитного договору, що був укладений між ними. Підписання кредитного договору свідчить про досягнення між його сторонами домовленостей по всім істотним умовам, таким як сума, строк, плата, відповідальність за невиконання його умов та ін. Звертаємо увагу суду на те, що перший строк повернення кредиту становив до 23 березня 2013 року, який в подальшому, згідно заяв Позичальника, був тричі продовжений (кінцева дата повернення «24» червня 2016 року). При цьому Банк жодного разу не ініціював зміни процентної ставки за користування кредитними коштами у зв'язку із пролонгацією Кредитного договору, а умова щодо сплати подвійного розміру процентів у випадку прострочення погашення Кредиту залишалась незмінною протягом усього строку дії Кредитного договору. Зазначав, що в п. 7.1. Кредитного договору сторонами встановлений розмір відповідальності за порушення грошового зобов'язання, передбачений ст. 625 ЦК України, а не розмір плати за користування кредитними коштами, що передбачений ст. 1056-1 ЦК України. Вказував, що доводи позивача про те, що в кредитному договорі відсутній п. 2.3.2., отже відсутня можливість визначення розміру відповідальності за порушення грошового зобов'язання також не може бути підставою для визнання пункту 7.1. кредитного договору недійсним. Відповідно до п. 2.3. кредитного договору проценти за користування кредитом встановлені в розмірі 26% річних. Іншого розміру процентної ставки за користування кредитними коштами умовами кредитного договору не передбачено. Отже зазначення в п. 7.1. Кредитного договору відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді сплати подвійного розміру процентів (у відсотках річних), навіть при наявності механічної описки у номері підпункту, не може призвести до встановлення іншого розміру відповідальності за порушення грошового зобов'язання, а ніж подвійний розмір процентів, передбачений умовами кредитного договору за кожний день прострочення (26%*2=52%).

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Представник банку доводи скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 24.12.2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Кліринговий дім» було укладено кредитний договір № 000509/41-2012, відповідно до умов якого позивачу було відкрито поновлювану кредитну лінію з лімітом кредитування в розмірі 120000,00 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 26 % річних терміном дії до 23.03.2013 року.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилаючись на положення ч.3 ст. 1.056-1 ЦК України та ч.1 ст. 203 ЦК України, вважав, що пункт 7.1 кредитного договору необхідно визнати недійсним, оскільки у ньому визначено право відповідача в односторонньому порядку збільшувати встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки, що суперечить вимогам закону.

Так, відповідно до оскаржуваного пункту 7.1 кредитного договору, за прострочення погашення кредиту (дострокового погашення Кредиту у випадках, передбачених цим Договором та/або Кінцевого погашення Кредиту), Позичальник сплачує Банку подвійний розмір процентів (у відсотка річних), вказаний в п.2.3.2 цього Договору, від простроченої суми Кредиту за кожний день прострочення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що такі положення договору не є порушенням вимог закону, на який посилався позивач, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених судом письмових доказів вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про безпідставність та недоведеність позовних вимог відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно до ст. 204 ЦК України існує презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Разом з тим, позивач не довів, жодну з визначених ЦК України підстав, для визнання недійсним пункту оспорюваного правочину, а тому висновок місцевого суду про недоведеність позовних вимог відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ст. З ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 543/96 від 22.11.1996 року, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, апеляційний суд не приймає з огляду на таке:

Так, відповідно до преамбули до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Таким чином, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не розповсюджуються на правовідносини, що виникли між сторонами, так як відповідач в даній справі є фізичною особою.

Крім того , відповідно до п.7.1 кредитного договору, який позивач просить визнати недійсним, був передбачений обов'язок боржника сплачувати відсотки в подвійному розмірів, в разі прострочення виконання грошового зобов'язання. Тобто, вказані положення договору не регулюють питання розміру пені.

Посилання в скарзі на те, що застосування, згідно пункт 7.1 Кредитного договору, подвійного розміру процентів суперечить ч. З ст. 1056-1 ЦК України, відповідно до якої фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, а встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, також не приймаються апеляційним судом з огляду на таке.

Згідно ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору) відсоткова ставка може бути фіксованою або змінною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

В роз'ясненнях, що містяться у Постанові Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Укладаючи спірний правочин сторони погодили фіксовану процентну ставку, разом з тим у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України у пункті 7.1. кредитного договору визначили, що в разі порушення певних умов договору позичальник сплачує подвійний розмір процентів передбачений договором. Тобто даним пунктом договору визначено не право на зміну процентної ставки в односторонньому порядку, а міру відповідальності за порушення певних умов договору, що не заборонено ЦК України, і відповідно не може вважатися збільшенням відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Посилання на те, що в кредитному договорі відсутній пункт 2.3.2, що на думку позивача свідчить про відсутність домовленості між сторонами на подвійний розмір відсотків, відповідно до п.7.1 кредитного договору, апеляційний суд не приймає, оскільки в тексті договору лише в одному пункті був передбачений розмір відсотків -26%, це пункт 2.3. договору, що визнається позивачем. Відповідно, подвійний розмір відсотків, навіть з урахуванням допущеної описки в договорі, щодо № пункту 2.3, не може змінювати, висновок суду про наявну між сторонами домовленість, за умов передбачених в п.7.1. договору, застосовувати подвійний розмір відсотків - 52%.

Доводи про те, що суд допустив необґрунтоване тлумачення змісту договору та порушив вимоги п.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якої - нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, колегія не приймає, так як суд не тлумачив умов спірного правочину, а нечітких чи двозначних положень спірний договір не містить.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про обставини, наявність яких, могла розглядатись судом, як підстава для визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору.

Апеляційний суд погоджується з доводами, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу та вважає, що відповідачем не порушувалось право позивача, а договір укладено на підставі взаємного волевиявлення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував вищенаведені норми матеріального права та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними окремих частин договору.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 28 березня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.