Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 203/2838/17-ц

провадження № 61-10478св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2017 року у складі судді Казака С. Ю. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов'язання вчинити певні дії.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтував тим, що він є власником домоволодіння АДРЕСА_1, яке межує із домоволодінням АДРЕСА_2, в якому проживає ОСОБА_5 Відповідачем на належній позивачу земельній ділянці в притул до гаража та сараю розміщено побутове та будівельне сміття, в результаті чого порушуються його права на користування земельною ділянкою та обслуговування споруд. Позивач позбавлений доступу до задньої стіни гаража та частини сараю, в результаті чого не має можливості підтримувати ці споруди в належному стані, робити поточний ремонт. Крім того, розміщене в притул до цих будівель сміття псує їх стан внаслідок великої вологості, оскільки в ньому весною та восени постійно накопичується вода, яка не випаровується та не стікає. ОСОБА_5 категорично відмовляється вживати заходи щодо прибирання сміття.

Враховуючи наведене, позивач просив усунути йому перешкоди в користуванні домоволодінням по вул. Шмітда, 30-а в м. Дніпро шляхом зобов'язання ОСОБА_5 протягом 15 днів з дня ухвалення рішення суду прибрати сміття з території його домоволодіння із земельної ділянки, що розташована між його гаражем, сараєм та будинком ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду справи в суді ОСОБА_5 було звільнено належну йому земельну ділянку по АДРЕСА_2 від сміття та матеріалів, зображених на фотознімках, які додані до позовної заяви, що ОСОБА_4 не заперечувалося та доказів протилежного суду не надано.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що відповідач станом на момент ухвалення рішення в добровільному порядку усунув перешкоди у користуванні позивачем належною йому земельною ділянкою, шляхом прибирання сміття та будівельних матеріалів. Доказів протилежного ОСОБА_4 до апеляційної скарги не надано.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що висновки судів про те, що відповідач в добровільному порядку прибрав сміття та будівельні матеріали з належної позивачу земельної ділянки не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджується доказами. Крім того звертає увагу на те, що під час розгляду справи він не погоджувався із тим, що сміття прибрано повністю, а не заперечував того факту, що ОСОБА_5 прибрано лише незначну частину сміття.

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній цивільній справі.

У березні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшла зазначена цивільна справа.

У квітні 2018 року на адресу суду надійшов відзив на касаційну скаргу разом із заявою про поновлення строку на його подачу у зв'язку з тим, що ухвала суду про відкриття провадження у справі від 02 березня 2018 року отримана ОСОБА_5 лише 24 березня 2018 року.

Враховуючи наведене колегія суддів визнала причини пропуску строку на подання відзиву на касаційну скаргу поважними та вважає за необхідне поновити його.

Поданий ОСОБА_5 відзив на касаційну скаргу зводиться до того, що оскаржувані рішення постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки судів підтверджуються матеріалами справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення рішення суду першої інстанції) та вимогам статей 367, 374, 375 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є власником домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1, що межує із домоволодінням та земельною ділянкою по АДРЕСА_2, власниками квартир НОМЕР_1 у якому, а також співвласниками земельної ділянки, є відповідач ОСОБА_5 (квартира НОМЕР_2) та ОСОБА_6 (квартира НОМЕР_3).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що відповідачем ОСОБА_5 на належній позивачу земельній ділянці по АДРЕСА_1 розміщено сміття та будівельні матеріали, які відповідач на його звернення відмовляється придбати та які обмежують його у вільному користуванні земельною ділянкою, у доступі до належних йому на праві власності будівель та псують останні.

На підтвердження цього позивачем було надано фотознімки з зображенням частини земельної ділянки та розміщеним на ній сміттям та будівельними матеріалами.

ОСОБА_7 та допитаний в судовому засіданні в якості свідка співвласник земельної ділянки по АДРЕСА_2 та власник квартири НОМЕР_3 у вказаному домоволодінні ОСОБА_6 зазначили, що ними було звільнено земельну ділянку від сміття та залишку будівельних матеріалів і залишено лише фрагменти бетонної плитки, яка належить ОСОБА_5 та обережно складена біля паркану.

Вказані обставини щодо звільнення земельної ділянки від сміття та будівельних матеріалів підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, а також підтверджуються наданими відповідачем фотознімками.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України, серед яких, зокрема, визначено: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України ( у редакції 2004 року) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК УКраїни (у редакції 2004 року), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції правильно встановлено, що на момент розгляду справи в суді, відповідачем було прибрано земельну ділянку від сміття та матеріалів, зображених на фотознімках, наданих позивачем. При цьому представник позивача в суді вказаних обставин не заперечував, але зазначив, що залишення будівельних матеріалів у вигляді фрагментів бетонних плит та шлакоблоку все одно порушує права позивача, оскільки через затікання та накопичення в них води, псується стан належних позивачу будівель біля яких ці матеріали розміщені.

При цьому доказів того, що внаслідок розміщення та зберігання зазначених будівельних матеріалів псується стан будівель належних позивачу є припущенням та відповідними доказами позивачем не підтверджено.

З огляду на це, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав добровільного усунення відповідачем перешкоди позивачу у користуванні належною йому земельною ділянкою та ненаданням позивачем належних та допустимих доказів порушення відповідачем його прав власника суміжного домоволодіння та земельної ділянки.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 367, 375, 375 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 382 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що під час розгляду справи він не погоджувався із тим, що сміття прибрано повністю, а не заперечував того факту, що ОСОБА_5 прибрано лише незначну частину сміття, у зв'язку з чим відповідач продовжує порушувати його право на вільне користування належною йому земельною ділянкою - не заслуговують на увагу, оскільки вказаним обставинам надано належну оцінку в рішеннях судів, при цьому позивачем не надано доказів того, що не прибрані відповідачем будівельними матеріалами обмежують його у вільному користуванні земельною ділянкою та доступі до належних йому на праві власності будівель та псують останній.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_5 строк на подачу відзиву на касаційну скаргу.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик