РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року м. Рівне

Справа № 569/6039/17

Провадження № 22-ц/4815/300/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Боймиструка С.В.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління праці та соціального захисту населення,

за участю:позивачки, представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Кучиної Н.Г. від 6 вересня 2018 року, ухваленого в 12 год. 07 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення не вказана,

в с т а н о в и в:

В квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк", третя особа на стороні позивача Управління праці та соціального захисту населення про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки та моральної шкоди.

Позов мотивує тим, що з 19 листопада 2001 року по 9 червня 2009 року вона працювала у Рівненській філії ЗАТ КБ "Приватбанк". Зазначає, що вона є вдовою та сама виховує сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є дитиною -інвалідом та протягом часу її роботи у Рівненській філії Приватбанку був неповнолітнім. За період роботи у вказаній установі їй жодного разу не надавалась додаткова відпустка, як працівнику, що має дитину-інваліда.

Відповідач в день звільнення не виплатив їй компенсацію за невикористані дні соціальної відпустки, як одинокій матері, яка має дитину-інваліда, за весь період роботи.

Також зазначає, що вказаними діями ПАТ КБ "Приватбанк", які полягають у не проведенні їй виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов'язати ПАТ КБ "Приватбанк" виплатити їй компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 19.11.2001 року по 9.06.2009 року у сумі 17477,04 грн., відшкодувати моральну шкоду у сумі 5000 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 8320 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 6 вересня 2018 року стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 19.11.2001 року по 9.06.2009 року в сумі 17477,04 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ КБ "Приватбанк" про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки мотивовано тим, що ОСОБА_4 є одинокою матір'ю, яка виховує дитину-інваліда, про що роботодавцю ПАТ КБ "Приватбанк" було відомо, однак, в порушення вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про відпустки" при звільненні позивача їй не була виплачена грошова компенсація за всі невикористані нею дні додаткової відпустки за період з 19.11.2001 року по 9.06.2009 року.

Разом з тим, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт заподіяння їй моральних страждань та не встановлено причинно- наслідковий зв'язок між невиплатою при звільненні компенсації за невикористану відпустку та заподіяною шкодою.

У апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк" вказує, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог ухвалене з неповним з'ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що висловлення припущень з приводу походження дитини у працівника або витребування від працівника додаткових документів для встановлення походження дитини не входить до обов'язків роботодавця, а тому у працівників банку, які оформлювали документи про прийняття позивача на роботу, не було жодних правових підстав для внесення відомостей про працівника як про одиноку матір лише з даних паспорта громадянина України.

З роз'яснення Міністерства праці та соціальної політики, викладеного у листі від 14.04.2008 року №235/0/15-08/13, слідує, що для отримання додаткової соціальної відпустки жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, має подати: копію свідоцтва про народження дитини і довідку органів запису актів громадянського стану про підстави внесення до книги записів народжень відомостей про батька дитини; жінка, яка є вдовою, - копію свідоцтва про народження дитини та копії свідоцтва про укладення шлюбу та свідоцтва про смерть чоловіка.

Однак, позивачем не було доведено того, що вона подавала до банку витяг (довідку) органів реєстрації актів цивільного стану про народження про підстави внесення запису про батька дитини, а відтак за відсутності у відповідача належним чином оформлених документів, які б достовірно встановлювали той факт, що ОСОБА_4 не перебувала у шлюбі станом на дату народження дитини і запис про батька було вчинено за вказівкою матері, у відповідача не виникало обов'язку надання позивачеві додаткової відпустки та виплати компенсації за неї при звільненні.

Також, суд дійшов помилкового висновку про те, що під час роботи позивачем було надано відповідачу докази інвалідності дитини лише на підставі даних про лікування дитини та отримання працівником матеріальної допомоги, оскільки із наданої позивачем виписки з амбулаторної карти дитини вбачається лише перебування дитини на амбулаторному лікуванні та проведення їй операції, проте жодних відомостей про наявність інвалідності у дитини дана виписка не містить.

Звертає увагу, що основними доказами наявності у працівника права на отримання додаткової відпустки в даному випадку могли бути, видане у встановленому порядку, посвідчення особи, яка одержує державну матеріальну допомогу, або медичний висновок лікарсько-консультативної комісії.

Однак, в ході розгляду справи не було доведено факту подання позивачем таких документів роботодавцю.

Крім того, при обчисленні компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні ОСОБА_4 було здійснено розрахунок середньої заробітної плати, до якого в порушення вимог п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 8.02.1995 року, включено змінні винагороди разового характеру, винагороди за розміщення банківських послуг (крос-селінг), які мають разовий характер, компенсаційні виплати на відрядження.

Також, судом допущено помилку в обчислені кількості днів невикористаної відпустки, яка становить 101 день, а не 103, як зазначено позивачем.

Вважає, що оскільки, даний вид відпустки надається за календарний, а не відпрацьований рік, то під час розгляду справи підлягав встановленню факт, чи не були використані ОСОБА_4 дні додаткової відпустки у інших роботодавців у 2001 та 2009 роках.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в їх задоволенні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважає доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача інформації про її статус необґрунтованими, так як судом першої інстанції в процесі розгляду справи від відповідача витребовувалась її особова справа в т.ч. особова картка, де вона ставила підпис та були внесені всі дані по особі, яка приймалась на роботу, однак відповідачем не надані, оформлені відповідно до порядку ведення особових справ працівників, документи, а надано лише електронну версію її особової картки.

Наголошує, що при винесенні рішення у справі 658/4102/14-ц від 1.11.2017 року ВССУ було звернуто увагу, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Необґрунтованими є посилання апелянта на неправильне застосування величини заробітної плати в певні періоди судом першої інстанції, оскільки підставою для винесення рішення в частині прийняття розрахунків по середній заробітній платі була довідка форми ОК-5, видана РОУ ПФУ Рівненської області, про суми заробітної плати, з яких були сплачені внески.

Твердження апелянта про неправильний розрахунок кількості днів додаткової відпустки не відповідають діючому в 2003 році законодавству.

Зокрема, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України стосовно відпусток" від 6 лютого 2003 року №490-ІV, який набув чинності 1 березня 2003 року, текст статті 19 Закону №504 викладено в новій редакції: "Жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів".

Тому за підсумками 2003 року кількість днів розраховувалась з цифри 7, а не 5 як вказує апелянт.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В силу статті 2 Закону України "Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат.

До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 19.11.2001 року по 9.06.2009 року перебувала в трудових відносинах із відповідачем, працювала на різних посадах.

9 червня 2009 року була звільнена із займаної посади за угодою сторін по п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

У період перебування у трудових відносинах з АТ КБ «Приватбанк» позивачка мала неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який визнаний дитиною -інвалідом, та, батько якого, ОСОБА_8, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2

З особової картки працівника, наданої відповідно до ухвали Рівненського міського суду про витребування документів вбачається, що ОСОБА_4 дійсно з 19.11.2001 року працювала в Рівненській філії ПАТ КБ "Приватбанк" та зазначено, що вона незаміжня і має дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( том 1 а.с. 148-149)

Той факт, що позивачка після смерті чоловіка протягом 2001-2009 років виховувала дитину одна, без участі батька, відповідачу було відомо, що стверджується її особовою карткою та копією паспорту, яка була надана відповідачу при прийнятті на роботу.

Відповідно до положень ст. 19 ЗУ «Про відпустки», у редакції закону № 2073-111 від 18.11.2000 року передбачено право жінки, яка працює та має дитину -інваліда, на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 5 календарних днів без урахування вихідних.

Тобто, у 2001-2002 роках тривалість додаткової відпустки становила 5 днів у рік.

Законом України №490-1У від 6.02.2003року у вказану статтю були внесені зміни, відповідно до яких така відпустка становила 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

З 18.11.2004року набрали чинності зміни до вказаного закону, відповідно до яких право на додаткову відпустку надано і одинокій матері.

Частиною 2 ст.19 ЗУ «Про відпустки» врегульовано, що за наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 14 календарних днів.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Таким чином, за період з 2004року по 2009рік ОСОБА_4 мала право на додаткову відпустку з 2 підстав (має дитину-інваліда та є одинокою матір'ю), і її тривалість становила 14 календарних днів щорічно.

За наведеного, загальна кількість додаткової відпуски позивачки за період з 2001року по 2009рік становить 101 календарний день( 5+5+7+84(14х6)). Доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення судом загальної кількості днів додаткової відпустки позивачки є обґрунтованими.

Законом Украі?ни від 29.05.2001 року №2481-111 була ратифікована Конвенція Міжнародноі? організаціі? праці №132 1970 року про оплачувані відпустки. Згідно із ст. 12 Конвенціі? угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку чи про невикористання такоі? відпустки з заміною і?і? компенсацією чи іншим способом визнаються недіи?сними чи забороняються. Це правило є обов'язковим для виконання на територіі? Украі?ни.

Виходячи саме з цих загальних положень про неможливість заміни відпустки компенсацією, в абзаці 4 п. 23 Пленуму Верховного Суду Украі?ни в Постанові від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що розглядаючи спори про виплату грошовоі? компенсаціі? за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаноі? ним основноі? и? додатковоі? щорічноі? відпустки та додатковоі? відпустки для працівників, які мають дітеи? (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення и?ого з роботи, а під час неі? - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих и?ому при цьому щорічноі? и? додатковоі? відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Враховуючи викладені вище обставини та вимоги діючого законодавства, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_4, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, мала дитину - інваліда та статус одинокої матері, а отже мала право на додаткову щорічну відпустку у відповідності до ст.19 Закону України "Про відпустки", однак не використала її, тому відповідач згідно зі ст.116 КЗпП України зобов'язаний був виплатити позивачці компенсацію за невикористані дні такої відпустки при її звільненні.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивачки права на грошову компенсацію при звільненні через невикористання нею додаткової щорічної відпустки за вказаний вище період, передбачену статтею 19 Закону України «Про відпустки».

Твердження апеляційної скарги про те, що позивач не зверталася до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявами про надання додаткової відпустки, не подавала жодних документів на підтвердження наявності дитини-інваліда та статусу одинокої матері під час роботи 2001-2009 років, не скористалася своїм правом на соціальну відпустку, тому не має права на отримання компенсації за невикористані дні є необґрунтованими, оскільки чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки, в тому числі, для виплати компенсації за невикористані дні такої відпустки. Щодо наявності у неї дитини-інваліда, то роботодавець був про це повідомлений у 2002році, коли позивачка надавала всі необхідні документи для отримання матеріальної допомоги на лікування сина.

Покликання апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції не перевірено використання позивачкою свого права на додаткову відпустку за 2001 рік до прийняття ПАТ КБ «Приватбанк» на роботу та за 2009рік після її звільнення є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно інформації, що міститься в Індивідуальних відомостях про застраховану особу, надану Рівненським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, форми ОК-5 позивачка у вересні 2001року за 18 днів отримала дохід у сумі 140грн, який врахований для нарахування пенсії.

Постановою Кабінету Міністрів України №697 від 18.05.1998року затверджений Перелік видів оплати праці та інших виплат, на які не нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та які не враховуються при обчисленні середньомісячної заробітної плати для призначення пенсії, відповідно до п.2 якого до нього входить компенсація за невикористану відпустку.

Таким чином, отримані у вересні 2001року позивачкою кошти у АК АПБ «Україна» не є компенсацією за невикористану відпустку, а докази про те, що вона мала інший дохід відсутні.

Із Індивідуальних відомостей про застраховану особу, ОСОБА_4 після звільнення із АТ КБ «Приватбанк» у 2009році доходу, який входив би для нарахування пенсії не отримувала. За наведеного, суд вважає, що вона офіційно не працювала, і компенсації не отримувала.(а.с.34-35 т.2)

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, з урахуванням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Суд першої інстанції стягнув з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивачки 17 477,04грн. компенсації за невикористані 103 дні відпусток, виходячи із середнього розміру заробітної плати 169,68грн.

Разом з тим, судом першої інстанції невірно розрахована сума компенсації, яка підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4, виходячи з наступного.

Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до підпункту «а» пункту 1 названого документу передбачений ним порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: нарахування надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

В силу пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).

Відповідно до пункту 7 Порядку - нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

При цьому, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Статтею 73 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивачки) визначено 10 святкових і неробочих днів (1 січня - Новий рік, 7 січня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 і 2 травня - День міжнародної солідарності трудящих, 9 травня - День Перемоги, 28 червня - День Конституції України, 24 серпня - День незалежності України, один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця).

Суд першої інстанції провів розрахунок середньоденної заробітної плати вирахуваної за рік, виходячи із 249 відпрацьованих позивачкою днів за період з червня 2008року по травень 2009року. Однак виходячи із пункту 7 Порядку розрахунок повинен проводитися виходячи із 355 календарних днів, тобто 365 днів року за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством (10 днів).

Також п.4 Порядку передбачені види виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, зокрема компенсаційні витрати на відрядження.

Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу заробітна плата ОСОБА_4 була нарахована в наступному розмірі згідно відпрацьованих календарних днів:

червень 2008 року - 3 364,76 грн.

липень 2008 року - 4 269,92 грн.

серпень 2008 року - 3 069,83 грн.

вересень 2008 року - 5 969,41 грн.

жовтень 2008 року - 4 238,66 грн.

листопад 2008 року - 4 645,15 грн.

грудень 2008 року - 1 608,52 грн.

січень 2009 року - 2 897,53 грн.

лютий 2009 року - 5 144,00 грн.

березень 2009 року - 2 648,48 грн.

квітень 2009 року - 1961,00 грн.

травень 2009 року - 2 432,68 грн.

Загальна сума отриманої заробітної плати - 42 249,94 грн.

Із наданих відповідачем відомостей про зарплату позивачки за вказаний період вбачається, що їй у березні та травні 2009 року виплачені кошти на відрядження відповідно у сумі 570,39грн. та 113грн.(а.с.69,70,72,73 т.2).

За наведеного, із загальної суми заробітку позивачки підлягають відрахуванню компенсаційні витрати на відрядження, а тому загальна сума отриманої зарплати, що підлягає врахуванню при нарахуванні компенсації становить 41 606,5грн. (42249,94-643,39)

Компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, яка підлягає стягненню позивачці становить 11 837,36грн.(41606,55:355х 101).

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те що не підлягають включенню змінні винагороди разового характеру, винагороди за розміщення банківських послуг (крос-селінг), які мають разовий характер, оскільки вказані виплати не входять до переліку виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Крім цього, в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року роз'яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. Відповідне положення про преміювання працівників ПАТ КБ «Приватбанк», останнім не надано, а тому доводи останнього про разовий характер виплачених позивачці винагород є недоведеним.

Враховуючи вищевикладене, судове рішення слід змінити, зменшивши стягнуту суму компенсації з 17 477,04 грн. до 11 837,36 грн. із доповненням словами «нарахованих без утримання податку й інших обов'язкових платежів».

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом першої інстанції не вирішено питання про стягнення з відповідача судового збору. Він судом першої інстанції повинен був бути стягнутий у розмірі 640грн. Позов апеляційним судом задоволено на 67,73%(11837,36х100:17477,04). При подачі апеляційної скарги відповідач сплатив 1920грн. судового збору, а тому, з врахуванням задоволеної частини позовних вимог, з відповідача за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції підлягав сплаті судовий збір у сумі 1290,21грн. (640 +650,21 (640 х150% =960 х 67,73%)). Поверненню з Державного бюджету України підлягає судовий збір у сумі 629,79грн.

Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд виходить з наступного.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розподіляючи витрати, понесені позивачкою на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із доведеності їх понесення, що стверджується наявними в матеріалах справи угодою про надання правової допомоги від 10.04.2017року, додатковою угодою до неї, узгоджених із позивачкою розрахунків витрат, копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру про сплату коштів. Визначаючи їх розмір, суд виходив із критерію розумної необхідності таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, надану в апеляційній інстанції адвокат надала договір про надання правової допомоги від 7.11.2018року, з додатком до нього, здійснений нею розрахунок суми витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, акт наданих послуг підписаний клієнтом та копію квитанції до прибуткового касового ордеру про сплату від 27 листопада 2018 року ОСОБА_4 1861,20грн.

За наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення заяви позивачки про відшкодування понесених нею витрат на правничу допомогу.

Рішення в частині відмови у стягненні моральної шкоди не оскаржується, а тому воно в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст. ст.2, 19 ЗУ «Про відпустки», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 вересня 2018 року змінити, зменшивши суму стягнутої з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_4 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 19.11.2001року по 9.06.2009року з 17 477,04грн. до 11837(одинадцять тисяч чотириста сімдесят сім)грн.36коп., нарахованих без утримання податку й інших обов'язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_4 понесені витрати на правову допомогу у сумі 1861(одну тисячу вісімсот шістдесят одну)грн. 20коп.

Управлінню Державної казначейської служби України у м. Рівне повернути Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" кошти в розмірі 629(шістсот двадцять дев'ять)грн. 79 коп., які були сплачені ним на рахунок отримувача УДКСУ у м. Рівне № 0030, код отримувача 38012714, банк отримувача Казначейство України, код банку 899998, згідно платіжного доручення № PROM6BR5YG tr. PROMI 0926 BR5YG 1 від 26 вересня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 29 листопада 2018року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Боймиструк С.В.