Справа № 752/3211/15-ц
Провадження № 2/752/1029/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 січня 2018 рокуГолосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Мархотко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - ОСОБА_11, про визнання недійсним рішення, державних актів на право право власності на земельні ділянки, договорів купівлі-продажу земельних ділянок та відновлення становища, що існувало до порушення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовами до Київської міської ради, до ОСОБА_2, в частині про визнання недійсним п. 5 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,08 га, державного акту на право право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1, кадастровий номер: НОМЕР_2, відновлення становища, що існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку; ОСОБА_3 в частині визнання недійсним п. 8 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" за адресою: АДРЕСА_4, площею 0,08 га, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.09.2006 року №3-3091, державного акту на право право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_4, кадастровий номер: НОМЕР_3, відновлення становища, що існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку; ОСОБА_12, ОСОБА_10 в частині визнання недійсним п. 10 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" за адресою: АДРЕСА_3, площею 0,08 га, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_6, кадастровий номер: НОМЕР_5, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року зареєстрованого за №5635, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_7 відновлення становища, що існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку; ОСОБА_13, ОСОБА_10 в частині визнання недійсним п. 4 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,08 га, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_8, кадастровий номер: НОМЕР_2, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року зареєстрованого за №5620, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_9, відновлення становища, що існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку; ОСОБА_7, ОСОБА_10 в частині визнання недійсним п. 2 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" за адресою: м. АДРЕСА_11, площею 0,08 га, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_10, кадастровий номер: НОМЕР_11, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року зареєстрованого за №5632, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_12, відновлення становища, що існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку; ОСОБА_9, ОСОБА_10 в частині визнання недійсним п. 7 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" за адресою: м. АДРЕСА_5, площею 0,08 га, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_14, кадастровий номер: НОМЕР_13, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року зареєстрованого за №5617, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_15 відновлення становища, що існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку; ОСОБА_5, ОСОБА_10 в частині визнання недійсним п. 9 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" за адресою: АДРЕСА_6, площею 0,08 га, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_16, кадастровий номер: НОМЕР_17, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року зареєстрованого за №5614, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_18, відновлення становища, що існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку; ОСОБА_8, ОСОБА_10 в частині про визнання недійсним п. 1 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" за адресою: м. АДРЕСА_7, площею 0,08 га, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_19 кадастровий номер: НОМЕР_20, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року зареєстрованого за №5629, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_21 відновлення становища, що існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку; ОСОБА_6, ОСОБА_10 в частині визнання недійсним п. 6 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" за адресою: м. АДРЕСА_8, площею 0,08 га, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_22, кадастровий номер: НОМЕР_23, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року зареєстрованого за №5623, визнання недійсним державного акту на право право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_24 відновлення становища, що існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку; ОСОБА_4, ОСОБА_10 в частині визнання недійсним п. 3 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" за адресою: АДРЕСА_9, площею 0,08 га, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_25, кадастровий номер: НОМЕР_26, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року зареєстрованого за №5626, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_27, відновлення становища, що існувало до порушення шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку; третя особа ОСОБА_11.

Вказані справи ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2015 у справі №752/3211/15-ц за клопотанням представника позивача об'єднанні в одне провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на встановлення факту незаконного відведення спірних земельних ділянок з комунальної власності на території Регіонального ландшафтного парку "Голосіївський", що відповідно до земельно-кадастрової інформації на земельні ділянки (дані за формою 6-зем) спірні ділянки відносились до зеленої зони - території лісового фонду лісопаркового господарства "Конча-Заспа", яка входить до території Регіонального ландшафтного парку "Голосіївський". Зазначає про порушення ст.ст. 51, ч. 2 ст. 52 Земельного кодексу України, п. 10.4 ДБН 360-92**, у зв?язку з незаконною зміною цільового призначення земельних ділянок та передачею їх у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, тобто для потреб не пов'язаних із рекреаційними. Також, зазначає про порушення ч.ч. 2, 3 ст. 16 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", зокрема, що державне управління в галузі охорони навколишнього природного середовища здійснюють Кабінет Міністрів України, Ради та їх виконавчі і розпорядчі органи, а також спеціально уповноважені на те державні органи охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів та інші державні органи відповідно до законодавства України. Такими органами, відповідно до цієї ж статті є спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів, його органи на місцях та інші державні органи, до компетенції яких законодавством України та Автономної Республіки Крим віднесено здійснення зазначених функцій. Отже, саме структурні підрозділи Міністерства охорони навколишнього природного середовища України є органами, що наділені повноваженнями щодо надання висновків, необхідних для вилучення (викупу), надання земельних ділянок в порядку, передбаченому ст. 118 Земельного кодексу України. Однак, проекти землеустрою погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який не належить до органів Мінприроди, що є порушенням вказаних норм. В обґрунтування позовних вимог також вказано, що листами КП «Київзеленбуд» від 18.08.2003 №1122 та КП «Лісопаркове господарство «Конча-Заспа» від 18.08.2003 № 189 надано згоду на відведення спірних земельних ділянок лише за умови її вилучення з Регіонального ландшафтного парку «Голосіївський», земель лісового фонду та погодження Управлінням екології та природних ресурсів в м. Києві. Вказані умови залишилися не виконаними. Проекти відведення спірних земельних ділянок погоджено Головним управлінням земельних ресурсів КМДА в одних випадках лише 26.11.2003 та 23.03.2005, а в інших 26.11.2003, а з СЕС лише 27.05.2004, тобто після прийняття оспорюваного рішення. Спірні земельні ділянки перебували у користуванні КП «Лісопаркове господарство «Конча-Заспа» у складі території Регіонального ландшафтного парку «Голосіївський», однак рішення про припинення права користування вищезазначеною земельною ділянкою Регіонального ландшафтного парку «Голосіївський» або її вилучення Київською міською радою не приймалось, що є порушенням вимог ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України». Детальний план території на спірну земельну ділянку не розроблено та не затверджено, що є порушенням вимог ст. 39 Земельного кодексу України, ст.ст. 17, 19 Закону України «Про основи містобудування» та ст. 13 Закону України «Про планування та забудову територій».

В ході розгляду справи за клопотанням представника ОСОБА_14 ухвалою суду від 03 жовтня 2017 року закрито провадження у частині позовних вимог до ОСОБА_13 та за клопотанням представника позивача ухвалою від 19 серпня 2016 року щодо ОСОБА_12 у зв?язку зі смертю.

Представник позивача ОСОБА_15 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач Київська міська рада не забезпечила явку свого представника в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, до суду спрямовано заяву про розгляд справи без участі представника.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13, ОСОБА_10 судове засідання не з'явивились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_16 - ОСОБА_17 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, подав до суду письмові пояснення проти цивільного позову та заяву про застосування строків позовної давності просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідачів ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_13 - ОСОБА_14 заперечила проти позову в повному обсязі, надала до суду письмові пояснення та заяву про застосування строків позовної давності, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа - ОСОБА_11 щодо ухвалення судового рішення поклався на розсуд суду.

Представник відповідача ОСОБА_10 та третьої особи ОСОБА_11 - ОСОБА_18 подав до суду письмові пояснення, а також заяву про застосування строків позовної давності щодо заявлених вимог, проти позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування заперечень проти позову представниками відповідачів пояснено, що спірне рішення Київської міської ради прийнято у спосіб та в межах чинного законодавства та жодним чином не порушує права та інтереси держави та територіальної громади міста Києва.

Щодо спростування доводів позивача про порушення оспорюваним рішенням Київради ст.ст. 51, 52 Земельного кодексу України та пункт 10.4 ДБН 360-92** представники відповідачів, представник третьої особи посилались на необґрунтованість та надуманість таких доводів з огляду на те, що спірні землі до відведення їх у власність відповідачів належали до земель лісового фонду, а зміна цільового призначення шляхом переведення земель лісового фонду до земель наданих для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд відповідає вимогам законодавства, зміна цільового призначення з земель рекреаційного призначення не проводилось, а земельні ділянки не відносились до земель рекреаційного призначення.

Представники відповідачів заперечували щодо доводів заступника прокурора міста Києва про віднесення спірних земельних ділянок до території Регіонального ландшафтного парку «Голосіївський», створеного рішенням Київського міськвиконкому ради народних депутатів від 20.02.1995 року №45 та розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 25.12.1995 року №352» у зв?язку з тим, що вказаними рішенням фактично передбачалось лише вирішення питання щодо майбутнього погодження місця розташування та створення регіонального ландшафтного парку "Голосіївський", а процедуру створення регіонального ландшафтного парку як юридичної особи, завершено не було, на підтвердження чого надано відповідні докази. Пояснили, що організацію регіонального ландшафтного парку «Голосіївський» завершено не було.

Представниками відповідачів на спростування протиправності погодження проектів відведення земельних ділянок Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) заперечення обґрунтовувались посиланням на законодавчо закріплене право погоджувати проекти відведення земельних ділянок виконавчим органам місцевих рад у разі створення місцевою радою таких виконавчих органів для здійснення повноважень у сфері охорони навколишнього природного середовища, а державний спеціально уповноважений природоохоронний орган на час прийняття спірного рішення міг погоджувати проекти землеустрою (проекти відведення земельних ділянок) лише виходячи із загальних принципів покладених на нього завдань та за відсутності створеного місцевою радою її виконавчого органу у сфері охорони навколишнього природного середовища.

В обґрунтування заперечень проти доводів про порушення вимог ст. 39 Земельного кодексу України, ст. 17, 19 Закону України «Про основи містобудування» та ст. 13 Закону України «Про планування та забудову територій», пояснено, що Київська міська рада, приймаючи рішення від 23.10.2003 №131-8/1004 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією України та законами України, оскільки відведення земельних ділянок громадянам здійснювалось з дотриманням вимог ст. 39 Земельного кодексу України за наявності затвердженого Генерального плану м. Києва, який є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, на підставі якого надалі розробляються інші види містобудівної документації, зокрема і детальний план території, за відсутності якого не заборонялось надання земельних ділянок у власність.

Щодо обраного заступником прокурора міста Києва способу захисту прав та інтересів держави шляхом застосування реституції, представниками відповідачів здійснено посилання на практику Верховного Суду України щодо неналежності застосування до спірних правовідносин повернення сторін у попередній стан шляхом реституції, належним способом захисту прав може бути лише звернення з віндикаційним позовом в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України.

Також, однією з підстав відмови у задоволенні позову у повному обсязі відповідачами зазначено про пропуск прокурором трирічного строку позовної давності до позовних вимог, обраховувати які слід саме з моменту прийняття спірного рішення Київської міської ради, у зв?язку з присутністю на пленарному засіданні прокурора, що зафіксовано архівною копією стенограми, який з 2003 року не обмежений був у праві звернення з даним позовом до суду. Також відповідачі вказували на відсутності поважних причин пропуску такого строку позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено, що рішенням Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд" передано у власність відповідачів земельні ділянки по АДРЕСА_10 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинків господарських будівель та споруд.

На підставі вказаного рішення Київської міської ради громадянам, вказаним у рішенні Київської міської ради від 23.10.2003 року №131-8/1004, видано державні акти на право власності на земельні ділянки, які зареєстровані в установленому законодавством порядку.

В подальшому у 2007 році відповідач ОСОБА_10 придбала за відплатним правочином вісім земельних ділянок на підставі договорів купівлі-продажу з подальшим складанням та отриманням нових державних актів про право власності на спірні земельні ділянки.

Звернення заступника прокурора міста Києва з даним позовом до суду обумовлюється вжиттям заходів реагування на звернення жителів хутору Мриги щодо здійснення на їх думку забудови у заповітній зоні та обмежує доступ до озера Шапарня, скеровані від народного депутата ОСОБА_19 для вжиття заходів щодо дотримання законодавства.

В ході розгляду справи представником позивача пояснено, що перевірка вказаних обставин здійснювалась шляхом витребування проектів відведення спірних ділянок, матеріали яких і використано для пред'явлення цього позову. Інших заходів прокурорського реагування в межах спірних правовідносин не здійснювалось.

В додатках до позовів вибірково надано документи, що складають текстову та графічну частину відповідних проектів відведення спірних земельних ділянок.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено ч. 1 ст. 116 ЗК України.

Так, згідно з ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності в порядку, передбаченому цим Кодексом, викуп земельних ділянок для суспільних потреб міста, організація землеустрою, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів та ін.

Відповідно до п. 12 перехідних положень Земельного кодексу України, встановлювалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону щодо регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до п." в" ч. 1 ст. 186 Земельного кодексу України встановлювалось, що розгляд і затвердження землевпорядної документації проводиться в такому порядку, зокрема, проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки.

Як вбачається зі змісту рішення Київської міської ради від 23.10.2003 №131-8/1004 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» щодо кожної земельної ділянки проведено віднесення частини земель лісового фонду, площею 0,08 га в кварталі 32, виділів 1, 2 Конча-Заспівського лісництва лісопаркового господарства «Конча-заспа» до земель запасу житлової та громадської забудови.

З тексту позовної заяви та додатків до позову вбачається наявність згоди на відведення спірних земельних ділянок, які виражені у листах КП "Київзеленбуд" від 18.08.2003 року та КП "Лісопаркове господарство "Конча-Заспа" від 18.08.2003 року після їх виключення зі складу земель лісового фонду та переведення до земель міської забудови.

Згідно з ст. 51 Земельного кодексу України встановлювалось, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

У відповідності до ст. 55 Земельного кодексу України встановлювалось, що до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; полезахисними лісовими смугами, захисними насадженнями на смугах відводу залізниць, захисними насадженнями на смугах відводу автомобільних доріг, захисними насадженнями на смугах відводу каналів, гідротехнічних споруд та водних об'єктів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Згідно зі ст. 4 Лісового кодексу України встановлювалось, що до лісового фонду України не належать зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів.

Серед додатків до позовів позивачем надано земельно-кадастрову інформацію щодо кожної із спірних ділянок за даними форми 6-зем, яка є складовою частиною проектів відведення земельних ділянок, затверджених рішенням Київської міської ради від 23.10.2003 №131-8/1004 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» з якої вбачаються наступні показники: - власник землі або землекористувач, за рахунок земель якого вилучається земельна ділянка - Конча-Заспівське лісництво лісопаркового господарства «Конча-заспа»; - шифр рядка: 88; - графа 23.

Як вбачається зі змісту Наказу Державного комітету статистики України № 377 від 05.11.1998 "Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)» у формі 6-зем "Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності" в графі 23, яка відноситься до розділу форми "Ліси та інші лісовкриті площі", зазначаються землі, вкриті лісовою (деревною та чагарниковою) рослинністю, всього: лісові площі, які зайняті деревною та чагарниковою рослинністю, з повнотою насаджень від 0,2 до 1,0 (тобто крони дерев займають рівномірно щонайменше 20% площі ділянки). В рядку 88 відображаються дані про лісогосподарські підприємства: спеціалізовані лісогосподарські підприємства, державні лісогосподарські підприємства, лісомеліоративні станції, лісокомбінати, військові лісгоспи, які є юридичними особами. Спеціалізовані підрозділи підприємств, установ та організацій для ведення лісового господарства до цієї категорії землекористувачів не враховувати. Одночасно цим Наказом встановлювалось, що дані про зелені насадження загального користування: зелені насадження у межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не включені до категорії лісів, - підлягають обліку у графі 56.

З п. 10.4 ДБН 360-92** вбачається, що розміщення будинків, споруд і комунікацій не допускається на землях заповідників, заказників, природних національних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків і водоохоронних зон, на землях зелених зон міст, включаючи землі міських лісів, якщо об'єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що твердження позивача щодо незаконної зміни Київською міською радою цільового призначення спірних земельних ділянок із земель рекреаційного призначення не знаходять свого підтвердження з доказів, наявних у матеріалах справи, а земельні ділянки цільове призначення яких змінювалось відносились до земель лісового фонду, які рішенням Київської міської ради віднесено частину земель лісового фонду в кварталі 32 виділів 1, 2 Конча-Заспівського лісництва лісопаркового господарства "Конча-Заспа" до земель запасу житлової та громадської забудови.

В ході перевірки доводів позивача щодо віднесення спірних земельних ділянок до території Регіонального ландшафтного парку «Голосіївський», встановлено, що його створення передбачалось рішенням Київського міськвиконкому ради народних депутатів від 20.02.1995 року №45 та розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 25.12.1995 року №352».

З тексту рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 20.02.1995 року №45 «Про організацію регіонального ландшафтного парку «Голосіївський» та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25.12.1995 року №352 «Про організацію регіонального ландшафтного парку «Голосіївський» вбачається, що дані акти обумовлювали організаційні засади, що передують створенню регіонального ландшафтного парку, затвердженню відповідного положення про нього, його реєстрації як юридичної особи та оголошенню статусу відповідної території.

Пунктами 1, 3 рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 20.02.1995 року №45 було прийнято пропозицію державного управління охорони навколишнього природного середовища по м. Києву та внесення пропозиції на затвердження Київради щодо оголошення території державного комунального підприємства "Конча-Заспа" регіональним ландшафтним парком "Голосіївський" з подальшою передачею йому додатково у постійне користування 211,9 га земель із вилученням у землекористувачів, а Київському міському управлінню земельних ресурсів за участю державного управління охорони навколишнього природного середовища по м.Києву та ДКО "Київзеленбуд" доручалось підготувати проект рішення Київської міської ради щодо надання земель та оголошення території державного комунального підприємства "Конча-Заспа" регіональним ландшафтним парком.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 25.12.1995 року №352 передбачено організувати на території державного комунального підприємства-лісопаркового господарства "Конча-Заспа" регіональний ландшафтний парк "Голосіївський", а Київському міському управлінню земельних ресурсів доручено вирішити питання погодження місця розташування регіонального ландшафтного парку "Голосіївський" з передачею йому у постійне користування 211,9 га земель із вилученням у землекористувачів, а також із включенням до складу парку 797,4 га земель без вилучення у землекористувачів.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать:

природні території та об'єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища;

штучно створені об'єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» регіональні ландшафтні парки, зони - буферна, антропогенних ландшафтів, регульованого заповідного режиму біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, включені до складу, але не надані національним природним паркам, заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва можуть перебувати як у власності українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлювалось, що природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, а також ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки загальнодержавного значення є юридичними особами.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» регіональні ландшафтні парки є природоохоронними рекреаційними установами місцевого чи регіонального значення, що створюються з метою збереження в природному стані типових або унікальних природних комплексів та об'єктів, а також забезпечення умов для організованого відпочинку населення.

Законом України "Про природно-заповідний фонд України" як спеціальним законом у сфері природно-заповідного фонду, не визначалась і не встановлювалась організаційно-правова форма створення та порядок реєстрації такої юридичної особи як регіональний ландшафтний парк, а лише встановлювалось, що такий парк є юридичною особою.

У зв'язку з цим застосуванню підлягають загальні норми законодавства щодо створення юридичної особи, визначення її організаційно-правової форми та порядку її реєстрації.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу Української РСР юридичними особами визнавались організації, які мають відокремлене майно, можуть від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і нести обов'язки, бути позивачами і відповідачами в суді, арбітражі або в третейському суді.

Відповідно до ст. 24 Цивільного кодексу Української РСР встановлювалось, що юридичними особами є:

-державні підприємства та інші державні організації, що перебувають на господарському розрахунку, мають закріплені за ними основні і оборотні засоби та самостійний баланс;

- установи та інші державні організації, що перебувають на державному бюджеті і мають самостійний кошторис, керівники яких користуються правами розпорядників кредитів (за винятками, встановленими законом);

- державні організації, що фінансуються за рахунок інших джерел і мають самостійний кошторис і самостійний баланс;

- колгоспи, міжколгоспні й інші кооперативні організації та їх об'єднання, інші громадські організації, а також у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, підприємства і установи цих організацій та їх об'єднань, що мають відокремлене майно і самостійний баланс;

- державно-колгоспні та інші державно-кооперативні організації;

- інші організації у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР.

Згідно зі ст. 26 Цивільного кодексу Української РСР, чинного станом на час прийняття рішення Київського міськвиконкому ради народних депутатів від 20.02.1995 року №45 та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25.12.1995 року №352», встановлювалось, що юридична особа має цивільну правоздатність відповідно до встановлених цілей її діяльності. Правоздатність юридичної особи виникає з моменту затвердження її статуту або положення, а у випадках, коли вона повинна діяти на підставі загального положення про організації даного виду, - з моменту видання компетентним органом постанови про її утворення. Якщо статут підлягає реєстрації, правоздатність юридичної особи виникає в момент реєстрації.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 5 Закону України від 27.03.1991 № 887-XII "Про підприємства в Україні" встановлювалось, що підприємство створюється згідно з рішенням власника (власників) майна чи уповноваженого ним (ними) органу, підприємства-засновника, організації або за рішенням трудового колективу у випадках і порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Рішення про створення підприємства у випадках, передбачених чинним законодавством, приймається за погодженням з Антимонопольним комітетом України. Підприємство набуває прав юридичної особи від дня його державної реєстрації.

Згідно зі ст. 6 Закону України від 27.03.1991 № 887-XII "Про підприємства в Україні" підприємство вважається створеним і набуває прав юридичної особи з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація підприємств здійснюється відповідно до Закону України "Про підприємництво".

Відповідно до ч.ч. 1, 26 ст. 8 Закону України від 07.02.1991 № 698-ХII "Про підприємництво" встановлювалось, що державна реєстрація суб'єктів підприємницької діяльності, крім об'єднань юридичних осіб, що здійснюють свою діяльність в Україні на умовах угод про розподіл продукції, проводиться у виконавчому комітеті міської, районної в місті ради або в районній, районній міст Києва і Севастополя державній адміністрації (далі - органи державної реєстрації) за місцезнаходженням або місцем проживання даного суб'єкта, якщо інше не передбачено законом. Відомості про зареєстровані суб'єкти підприємницької діяльності вносяться до Реєстру суб'єктів підприємницької діяльності. Порядок його ведення визначається Кабінетом Міністрів України. Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності затверджується Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Реєстр суб'єктів підприємницької діяльності було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 18.11.1999 № 2103 "Про Реєстр суб'єктів підприємницької діяльності", а Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності - постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 740 "Про порядок державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності".

Відповідно до п. 10 Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 740 "Про порядок державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності", за наявності всіх документів, зазначених у цьому Положенні, орган державної реєстрації зобов'язаний протягом не більше п'яти робочих днів з дня їх надходження внести дані реєстраційної картки до Реєстру суб'єктів підприємницької діяльності (автоматизованої системи збирання, накопичення, обробки та оперативного надання інформації про суб'єкти підприємницької діяльності) та видати свідоцтво про державну реєстрацію встановленого зразка з проставленим ідентифікаційним кодом юридичної особи (додаток 3 до цього Положення), який надається органу державної реєстрації органом державної статистики, або з ідентифікаційним номером фізичної особи - платника податків та інших обов'язкових платежів (додаток 4 до цього Положення).

Відповідно до п. 12 Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 740 "Про порядок державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності", заявнику видається оригінал свідоцтва про державну реєстрацію з трьома його копіями, а також оригінал та копія поданих ним установчих документів з відміткою органу державної реєстрації.

Відповідно до п. 13 Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 740 "Про порядок державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності", орган державної реєстрації подає:

у п'ятиденний термін з дня державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності до органу державної статистики та органу державної податкової служби, а також Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг у разі державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності, який проводить діяльність страхового брокера - копії реєстраційної картки з відміткою про державну реєстрацію, до органів Пенсійного фонду, Фонду соціального страхування - інформаційне повідомлення (додаток 5 чи додаток 6 до цього Положення);

у п'ятиденний термін по закінченні календарного місяця до органу державної статистики - відомості про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності - юридичних осіб (додаток 7 до цього Положення).

Отже, Регіональний ландшафтний парк «Голосіївський», як юридична особа, міг набути правоздатності лише з моменту реєстрації його як юридичної особи в зазначеній організацийно-правовій формі у порядку, встановленому чинним законодавством на час його створення, а інформація про створені юридичні особи підлягала державній реєстрації та відображенню у відповідному статистичному обліку.

Доказів та відомостей про реєстрацію такої юридичної особи як регіональний ландшафтний парк "Голосіївський" позивачем не надано та матеріали цивільної справи не містять.

Разом з цим, в матеріалах справи наявна відповідь на адвокатський запит представника ОСОБА_10 та ОСОБА_11, надана Головним регіональним управлінням статистики від 09 липня 2015 року №23-07/1199, де зазначено, що інформація про суб'єкт Регіональний ландшафтний парк «Голосіївський» до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України станом на 01 липня 2015 року не надходила.

З урахування викладеного вище слід також дати оцінку рішенню Київської міської ради від 23.12.2003 №334/1209 "Про створення першої черги регіонального ландшафтного парку "Голосіїв", пунктом 3 якого визнано таким, що втратило чинність, рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 20.02.1995 №45 «Про організацію регіонального ландшафтного парку «Голосіївський».

Це в свою чергу додатково підтверджує незавершеність процедури створення регіонального ландшафтного парку «Голосіївський» та оголошення відповідної території таким об'єктом природно-заповідногого фонду як регіональний ландшафтний парк.

Таким чином, доводи позивача про невиконання вимог щодо погодження вилучення спірних земель Регіональним ландшафтним парком «Голосіївський» є передчасними, так як суду не надано належних доказів існування відповідного суб?єкта права, не окреслено коло повноважних осіб, що наділені відповідними повноваженнями діяти в інтересах такої юридичної особи, а також не надано доказів визначення території Регіонального ландшафтного парку «Голосіївський».

Відповідно до ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Не знаходять свого підтвердження доводи позивача щодо порушення порядку відведення спірних земельних ділянок у зв?язку з погодженням проектів землеустрою Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), який не відноситься до органів Мінприроди.

Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) створено в структурі виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) рішенням Київської міської ради № 221/381 від 26.12.2002, а також цим рішенням затверджено Положення про нього.

Згідно з пп. 5.5 п. 5 Положення про Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) визначено його повноваження погоджувати місця розташування об'єктів та проекти відведення земельних ділянок, організовувати розробку екологічного обґрунтування та оцінки впливу на оточуюче середовище на цих стадіях, організовувати розробку і проведення оцінки впливу на оточуюче середовище до проектних матеріалів нового будівництва та реконструкції існуючих об'єктів з наданням висновків.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Як вбачається зі ст. 118 Земельного кодексу України проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічними органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Вказаною статтею Земельного кодексу України не встановлювалось, що природоохоронним органом є виключно державний орган.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державне управління в галузі охорони навколишнього природного середовища здійснюють Кабінет Міністрів України, Ради та їх виконавчі і розпорядчі органи, а також спеціально уповноважені на те державні органи охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів та інші державні органи відповідно до законодавства України.

Згідно з ч.2 ст. 15 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" місцеві Ради та виконавчі і розпорядчі органи Рад можуть здійснювати й інші повноваження у галузі охорони навколишнього природного середовища відповідно до законодавства України.

У відповідності з вимогами ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, в тому числі, підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, погодження проектів землеустрою.

Згідно зі ст. 1 Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» делеговані повноваження - це повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад.

Підтвердженням того, що саме Законом України «Про місцеве самоврядування» визначені делеговані повноваження виконавчих органів місцевих рад є постанова Вищого адміністративного суду України від 20.04.2010 №К-8025/09 у справі за позовом Київської міської ради до Державного агентства земельних ресурсів України, у якій Вищий адміністративний суд України зазначив, що "Колегія суддів, проаналізувавши норми Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", які закріплюють повноваження виконавчих органів місцевого самоврядування, дійшла висновку, що Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" на законодавчому рівні регулює, які саме повноваження органів виконавчої влади надані органам місцевого самоврядування".

Таким чином, законодавством, чинним на момент прийняття спірного рішення Київської міської ради, виконавчим органам місцевих рад надавалось право і встановлювалось, що вони мали повноваження погоджувати проекти відведення земельних ділянок, у разі створення місцевою радою таких виконавчих органів для здійснення повноважень у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища.

Перевіривши доводи заступника прокурора м. Києва, що в порушення вимог ст. 39 Земельного кодексу України, ст. 17, 19 Закону України «Про основи містобудування» та ст. 13 Закону України «Про планування та забудову територій» на час прийняття Київською міською радою спірного рішення детальний план території на спірні земельні ділянки не розроблено та не затверджено встановлено наступне.

Згідно зі ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Відповідно до ст. 1 Закон України "Про планування і забудову територій" встановлювалось, що:

детальний план території - це містобудівна документація, яка розробляється для окремих районів, мікрорайонів, кварталів та районів реконструкції існуючої забудови населених пунктів.

генеральний план населеного пункту - це містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту;

містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій, а до містобудівної документації відносяться генеральна схема планування території України, схема планування території, генеральний план населеного пункту, детальний план території, проект забудови територій.

У відповідності до ст. 13 Закону України "Про планування і забудову територій" встановлювалось, що детальний план території розробляється згідно з генеральним планом населеного пункту та визначає: розташування червоних ліній, ліній регулювання забудови, розташування окремих земельних ділянок та об'єктів містобудування, вулиць, проїздів, пішохідних зон, щільність, поверховість, інші параметри забудови, розташування інженерно-транспортної інфраструктури, принципи формування архітектурно-просторової композиції забудови, інші вимоги, визначені державними будівельними нормами.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про планування і забудову територій" встановлювалось, що на території населеного пункту відповідною радою встановлюється режим забудови та іншого використання земель, визначених для містобудівних потреб. Режим забудови та іншого використання земель, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів або місцевих правилах забудови. Режим забудови та іншого використання земель, визначених для містобудівних потреб, враховується при розробленні землевпорядної документації.

Таким чином, детальний план території розробляється на замовлення органу влади згідно з генеральним планом населеного пункту та визначає лише розташування вже окремих земельних ділянок та об'єктів містобудування, вулиць, проїздів, пішохідних зон, щільність, поверховість, інші параметри забудови, оскільки під час розроблення детального плану території не можуть бути встановлені в натурі (на місцевості) всі земельні ділянки, оскільки їх відведення здійснюється за відповідними проектами відведення земельних ділянок.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про планування і забудову територій" встановлювалось, що відповідно до генеральних планів населених пунктів сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, а також Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами готують обґрунтовані пропозиції щодо встановлення та зміни меж населених пунктів, готують вихідні дані для розроблення планів земельно-господарського устрою території населеного пункту та іншої землевпорядної документації, вирішують питання щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування територій, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок, надання дозволу на будівництво об'єктів містобудування, організовують розроблення та затвердження місцевих правил забудови, детальних планів території, планів червоних ліній, іншої містобудівної документації та проектів, організовують проведення грошової оцінки земель, розробляють і затверджують місцеві містобудівні програми та програми соціально-економічного розвитку населених пунктів, організовують роботу з проведення оцінки впливу діяльності підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності на стан довкілля та визначають шляхи та засоби зменшення цього впливу, узгоджують питання забудови та іншого використання територій, в яких заінтересовані територіальні громади суміжних адміністративно-територіальних одиниць, встановлюють на відповідних територіях режим використання земель, передбачених для містобудівних потреб, вирішують інші питання.

Встановлено, що Генеральний план міста Києва був затверджений рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804 "Про затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року" та існував на час прийняття спірного рішення Київської міської ради.

Станом на час прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради чинним законодавством, в тому числі, Земельним кодексом України, законами України "Про планування і забудову територій" та "Про основи містобудування" не встановлювалась заборона на відведення земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб у разі відсутності детального плану території, на відміну від чинного Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ч. 3 ст. 24 якого з урахуванням пунктів 6-1 та 6-2 Прикінцевих положень встановлює, що з 01.01.2015 року у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Погодження з органом по земельних ресурсах на час прийняття спірного рішення проводилось Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації). Кожен з проектів землеустрою щодо відведення спірних ділянок містить ситуаційний план, у якому під графічним зображенням розташування земельних ділянок зроблено запис: "Начальником відділу землевпорядкування Голосіївського району межі земельної ділянки погоджені, підпис, ОСОБА_20". На час складання проектів відведення жодним нормативним актом не встановлено форми погодження органом по земельних ресурсах, тому твердження Позивача щодо відсутності висновку про погодження проектів відведення земельних ділянок передчасне. Окрім того, на відміну від чинної редакції ст. 118 Земельного кодексу України, яка передбачає передачу до органу виконавчої влади чи до органу місцевого самоврядування лише погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на час прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради нормами ч.ч. 8, 9 ст. 118 Земельного кодексу України не встановлювалось, що районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає виключно погоджений проект відведення земельної ділянки і приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність на підставі виключно погодженого проекту відведення земельної ділянки. При цьому, виходячи із принципу диспозитивності та дискреційності повноважень Київської міської ради, встановлених ст. 9, 116 та пунктом 12 перехідних положень Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26, ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", яким визначалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності розпорядження землями в межах м. Києва здійснювала виключно Київська міська рада шляхом прийняття рішень на пленарних засіданнях після їх обговорення більшістю депутатів від загального складу та голосування ними по відповідному питанню, то громадяни мали право подати проект відведення земельної ділянки на розгляд Київської міської ради, незалежно від наявності позитивних висновків погоджувальних органів, а Київська міська рада зобов'язана була його розглянути та прийняти остаточне рішення про передачу або про відмову у передачі земельної ділянки у власність. Окрім того, відповідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 №449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" процедура передачі земельних ділянок у власність завершувалась видачею місцевою державною адміністрацією або органом місцевого самоврядування державного акта на право власності на земельну ділянку на підставі відповідного їх рішення про передачу земельної ділянки у власність, оскільки право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом за затвердженою Кабінетом Міністрів України формою, згідно з якою цей акт підписувався головою відповідної місцевої державної адміністрації або відповідного органу місцевого самоврядування, які прийняли рішення про передачу земельної ділянки у власність, та скріплювались печаткою такого органу, а право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникало після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Державні акти на право власності на земельні ділянки, передані громадянам у власність спірним рішенням Київської міської ради, видані після їх підпису Київським міським головою, а їх державна реєстрація здійснена Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) лише 02.08.2005 року, тобто за наявності всіх погоджень у повному обсязі, зокрема і висновку Головного державного санітарного лікаря м.Києва про не заперечення проти надання земельних ділянок громадянам для будівництва індивідуальних житлових будинків та господарських споруд.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наданих представниками відповідачів правових позицій Верховного Суду України щодо застосування реституції до спірних правовідносин суд приймає до уваги відповідні висновки з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Згідно з ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до п.п. 4,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, оскільки вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не визнання правочину недійсним, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Однак, ст. 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до п.п.21-25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Аналогічні правові позиції відображені в судових рішеннях колегії суддів судової палати Верховного Суду України, зокрема №6-107цс12 від 07 листопада 2012 року, №6-53цс12 від 31 лютого 2012 року, №6-58цс13-1 від 26 червня 2013 року, №6-25цс12 від 25 квітня 2012 року, №6-15цс12 від 18 квітня 2012 року та №3-103гс11 від 17 лютого 2011 року, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, перехід права власності на спірні земельні ділянки між сторонами правочину відбувся на підставі відплатного договору в установленому законом порядку.

Відповідачі на момент укладення оспорюваних правочинів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для здійснення відповідних дій, пов'язаних з відчуженням спірних земельних ділянок, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а тому суд приходить до висновку, що оспорювані правочини були укладені із дотриманням усіх положень чинного законодавства України.

Жодних допустимих та належних доказів, які б спростували вказані обставини позивачем суду не надано.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

В частині заяв представників відповідачів про застосування строків позовної давності суд зазначає, що відповідно до положень Цивільного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а тому відмова в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності на підставі ст. 257 ЦК України може мати місце лише за умови, якщо позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача. Недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 21, 202, 203, 204, 209, 210, 211, 215, 216, 328, 330, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 30, 60, 61, 212 та 213 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя