З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 лютого 2018 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Воробйова А.В., при секретарі Гончаренко М.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Департамент міграційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Департамент міграційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В позові зазначила, що на підставі договору купівлі - продажу від 03.10.2017 року вона є власником квартири № 35 у будинку № 38 А по вул. Перемоги у м. Запоріжжя .
Відповідач зареєстрований в спірній квартира з колишнім власником. Відповідач виїхав з квартири, речей в квартирі не має, комунальні послуги не сплачує.
Позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 35 в будинку № 38- А по вул. Перемоги у м. Запоріжжя.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, представник позивача надала на адресу суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
В судове засідання відповідач не зявився, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
В судове засідання третьої особи департамент міграційних послуг Запорізької міської ради не зявився, причину неявки суд не повідомив.
Суд, за згодою позивача, вважає можливим провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України за відсутністю відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2017 року , серія НМІ 988423, зареєстрованого в реєстрі за № 1631, засвідченого ОСОБА_3., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, позивач ОСОБА_1 є власником квартири № 35 у будинку № 38 а по вул. Перемоги у м. Запоріжжя.
Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності , що підтверджується витягом № 101143495 від 23.10.2017 року.
Відповідно до п. 9 договору купівлі-продажу, продавці зобовязалися зняти з реєстрації місця проживання усіх зареєстрованих осіб до 23.10.2017 року .
Відповідач звільнив квартиру, але, по теперішній час не виконав умови договору і не знявся з реєстраційного обліку, що підтверджується довідкою департаменту реєстраційних послуг від 20.10.2017 року.
Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємоповязане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 319 ч.7 ЦК України - діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Ч.1 п.1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником житла, при умові збереження права власності на житло цього власника, тобто при незмінності власника майна.
Відповідно до розяснень, викладених у п.п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розглядуцивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа втрачає і право користування цим приміщенням.
Враховуючи, що відповідач втрачає право користування жилим приміщенням внаслідок припинення права власності, самостійного права на житло при новому власникові з підстав, передбачених законом, не набув, він не є членом сімї власника житла (згідно ст. 156 ЖК України), договір найму з власником не укладав (ст. 158 ЖК України), власник житла не надає згоду на його проживання в квартирі (ст. 383 ЦК України, ст. 161 ЖК України), суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.
На підставі ст. 58 Конституції України, ст.ст. 259,264,280 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 346 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Департамент міграційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 35 в будинку № 38- А по вул. Перемоги у м. Запоріжжя.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя А.В.Воробйов