Справа № 344/318/18
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Матківський
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Девляшевського В.А., Мелінишин Г.П.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: представника заінтересованої особи

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2, в інтересах малолітнього ОСОБА_3, зацікавлена особа: ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2018 року,-

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_2, в інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про видачу обмежувального припису, яким заборонити матері ОСОБА_4 наближатися (проходити на територію) до місця навчання малолітнього ОСОБА_3, а саме Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №25 в м. Івано-Франківськ, вул. 24 серпня, 13, строком на шість місяців.

Заявлені вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що у них із ОСОБА_4 народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який навчається у 3-Б класі Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 25, в м. Івано-Франківську. Починаючи з січня 2015 року, ОСОБА_4 самоусунулась від виконання своїх обов'язків щодо утримання сина ОСОБА_3. Не утримує свого сина і сьогодні. Попередню пропозицію укласти договір про аліменти ОСОБА_4 проігнорувала. З початку навчального року, після відвідування школи, ОСОБА_3 почав скаржитися на те, що до нього в школу приходить мати ОСОБА_4 та переслідує його. Дитина скаржилась на те, що мати нав'язує йому неприємні розмови, торкається до нього проти його волі, насильно утримує його біля себе, ловить його у коридорі, а коли він відмовляється з нею розмовляти, стає агресивною. 21.09.2017 року звернувся до компетентних органів із заявою щодо вчинення ОСОБА_4 психологічного насильства та переслідування малолітнього ОСОБА_3, по якій була проведена відповідна перевірка. За результатами перевірки складено відповідні акти, зафіксовані обставини вчинення насильства, з'ясована думка та стан дитини та зроблені відповідні висновки. Згідно відповіді встановлено, що факти, наведені у звернені знайшли своє підтвердження, у зв'язку із чим ОСОБА_4 16.11.2017 року було винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї та постановлено на профілактичний облік Івано-Франківського ВП ГУ НП в області, як особу, яка вчинила психологічне насильство відносно свого малолітнього сина ОСОБА_3

Незважаючи на це, вона продовжує переслідувати дитину у школі, та вчиняє насильство. Наслідки таких діянь психологічного характеру ОСОБА_4 відносно малолітнього сина є непередбачуваними та становлять серйозну загрозу для його психологічного та фізичного здоров'я, тому, є ризики продовження домашнього насильства у формі психологічного насильства щодо малолітньої дитини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та просить йорго скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви.

Апелянт у апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи, порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглядаючи його заяву суд вийшов за межі її вимог та з порушенням принципу диспозитивності перейшов до встановлення та з»ясуівання обставин виконання рішень суду, які не мають жодного відношення до предмету заяви про видачу обмежувального припису. Замість з»ясування та встановлення обставин вчинення психологічного насильства щодо дитини, суд вдався до пошуку відомостей про виконання чи невиконання рішень судів по інших справах.

Суд повинен був взяти до уваги, що винесення офіційного попередження про неприпустимість вчинення насильства в сімї та взяття ОСОБА_4 на профілактичний облік було здійснено відповідно до Інструкції щодо порядку взаємодії структурних підрозділів відповідальних за реалізацію державної політики щодо попередження насильства в сімї, служб у справах дітей, центрів соціальних служб для сімї, дітей та молоді та відповідальних підрозділів органів внутрішніх справ з питань здійснення заходів з попередження насильства в сімї, затвердженої наказом Міністерства України у справах сімї, молоді і спорту, Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2009 року.

Суд першої інстанції з порушенням вимог всебічності та об'єктивності, самоусунувся від зясування ризиків як для дитини, так і для її найкращих інтересів. Уматеріалах справи є амбулаторні картки дитини у яких спеціалісти відмітили стан здоровя та психологічний стан дитини після регулярних візитів матері ОСОБА_4 до школи у якій навчається син. Також не взято до уваги інформацію працівників школи про щоденні візити матері до школи під час навчально-виховного процесу, її поведінку і реагування дитини на її візити.

Апелянт зазначає, що суд взяв на себе відповідальність ухвалити оскаржуване рішення і діяв як адвокат для кривдника дитини.

Суд не врахував, що малолітня дитина не бажає проживати з мамою негативно реагує на зустрічі з нею, а з часу переслідування ОСОБА_4 сина ОСОБА_3 у школі, у нього погіршився настрій, він став знервованим.

Суд не взяв до уваги, що 27.07.2015 року ОСОБА_4 разом з іншими особами здійснила незаконне проникнення до помешкання його сім'ї, після чого син отримав психологічну травму, яка впливає на його ставлення до матері. 15 березня 2017 року ОСОБА_4 разом з групою озброєних вогнепальною зброєю осіб намагалися викрасти ОСОБА_3 зі школи. З вересня 2017 року ОСОБА_4 щоденно приходить до шкоди та переслідує сина, вчиняючи таким чином психологічне насильство щодо дитини.

Судом першої інстанції не дотримано вимог міжнародного законодавства, зокрема: Конвенції про права дитини, яка наголошує, що першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини та щодо захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства та Конвенції про здійснення прав дітей. Не враховано також ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та ЗУ «Про попередження насильства в сім'ї».

Вислухавши доповідача, заперечення представника представника заінтересованої особи, який вимоги скарги заперечив. перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність доказів, вчинення матірю ОСОБА_4 психологічного насильства щодо свого малолітнього сина ОСОБА_6.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вирішуючи питання відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України про фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та правовідносини сторін, що випливають із встановлених обставин суд першої інстанції встановив, що від спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3. Між батьками виник спір щодо виховання та місця проживання дитини.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.06.2016 року залишеним без змін у апеляційному та касаційному порядку, місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом визначено із матір"ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно пояснень представника заявника судом також з»ясовано, що дане рішення суду зі сторони заявника не виконується і на даний час, оскільки його виконати не можливо, так як не зазначено за якою адресою має проживати дитина з матір"ю та проти цього заперечує і сам малолітній син ОСОБА_3.

Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 350 -2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

ОСОБА_2 у поданій заяві посилається на застосування обмежувального припису на підставі ч.3 ст. 26 ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству" про необхідність прийняття рішення про видачу обмежувального припису на підставі оцінки ризиків у зв»язку з тим, що малолітній син є особою, яка зазнала домашнього насильства у формі психологічного тиску і такий психологічний тиск продовжується, що є загрозою для здоров»я дитини.

Відповідно до п.3 та 14 ч.1 ст. 1 ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

За п. 9 ч.1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінивши усі докази у сукупності вірно встановлено, що мати ОСОБА_4 у жодному разі не є кривдником щодо свого малолітнього сина ОСОБА_3, жодного насильства у будь якій формі вона не мала наміру вчиняти та не строрює ризиків для шкоди його здоров»ю. Тому за відсутністю доказів, що малолітній син є особою, яка зазнала домашнього насильства у формі психологічного тиску з сторони матері ОСОБА_4, чи загрози вчинення такого психологічного тиску у суда першої інстанції не було законних підстав для задоволення заяви про видачу щодо неї обмежувального припису.

Суд першої інстанції правильно оцінив, що винесення інспектором відділу поліції ОСОБА_4 офіційного застереження та проведення профілактичної бесіди про недопустимість вчинення психологічного тиску у зв»язку із заявою батька від 21.09.2017 року, не підтверджує у відносинах які склались між батьками про фактичне вчинення мамою такого тиску. Рішеннями судів задоволено вимоги матері про визначення місця проживання сина з нею, тому її дії, які направлені навіть на зустрічі з дитиною за відсутності наміру вчинення психологічного тиску, коли батько фактично робить усе, щоб не допустити таких зустрічей з урахуванням усіх обставин справи не може бути розцінено відносно ОСОБА_4 як загроза інтересам чи здоров»ю дитини.

Судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок суду про безпідставність заявлених вимог відносно ОСОБА_4 як матері дитини є вірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду про відмову у задоволенні заяви, не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.02.2018 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді: В.А. Девляшевський Г.П. Мелінишин