Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 296/2944/16-ц

провадження № 61-6555 сво 18

Верховний Суд у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Гулька Б. І. (суддя-доповідач),

суддів: Крата В. І., Луспеника Д. Д., Стрільчука В. А., Червинської М. Є.,

учасники справи:

заявник - старший державний виконавець Корольовського відділу державної виконавчої служби м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Ратушна Олена Вікторівна;

заінтересовані особи:

стягувач - ОСОБА_3,

боржник - фізична особа-підприємець ОСОБА_4;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2016 року, постановлену суддею Заполовським В. Й.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року старший державний виконавець Корольовського відділу державної виконавчої служби м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Ратушна О. В. (далі - державний виконавець Корольовського ВДВС м. Житомира) звернулася до суду із заявою про визнання мирової угоди, укладеної 30 червня 2016 року між сторонами виконавчого провадження: фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Заява обґрунтована тим, що на виконанні у Корольовському ВДВС м. Житомира перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 13 червня 2016 року, виданого Корольовським районним судом м. Житомира, про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 1 010 937, 04 грн. 01 липня 2016 року до Корольовського ВДВС м. Житомира надано мирову угоду, укладену сторонами виконавчого провадження, з метою закінчення виконавчого провадження. Державним виконавцем отриману мирову угоду, в установлений законом порядок, направлено до місцевого загального суду для вирішення процесуального питання про її визнання.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 14 липня 2016 року у задоволенні заяви старшого державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Ратушної О. В. про визнання мирової угоди відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предмет укладеної мирової угоди виходить за межі виконавчого провадження, відкритого з примусового виконання рішення суду про стягнення суми заборгованості, оскільки у справі предметом спору було стягнення грошових коштів, а не речове право на нерухоме майно, стосовно якого укладено мирову угоду. Сторони виконавчого провадження укладенням мирової угоди фактично створили нові правовідносини, вийшовши за межі тих правовідносин, які були предметом судового розгляду і є похідним з факту невиконання умов договору позики.

ОСОБА_3, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2016 року зазначену справу разом з поданою апеляційною скаргою повернуто до Корольовського районного суду м. Житомира для виконання вимог частини другої статті 293 ЦПК України у редакції 2004 року.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивоване тим, що ухвала суду першої інстанції про відмову у визнанні мирової угоди не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а тому її необхідно повернути до суду першої інстанції, який має повернути апеляційну скаргу заявнику. Також суд керувався пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно з яким окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції, зазначені в статті 293 ЦПК України, відповідно до буквального змісту кожного з пунктів цієї статті.

05 вересня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2016 року, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції порушив положення статті 293 ЦПК України у редакції 2004 року, не застосував принцип верховенства права, не врахував висновки Конституційного Суду України, викладені у рішеннях щодо офіційного тлумачення статті 293 ЦПК України (у редакції 2004 року).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі. Ухвалою цього ж суду від 23 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) (далі - ЦПК України 2017 року) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

6 березня 2018 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справу передано на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Вказану ухвалу з посиланням на частину другу статті 403 ЦПК України суд обґрунтував тим, що для належного розгляду касаційної скарги та формулювання власного правового висновку Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати виявлено процесуальні перешкоди, пов'язані з існуванням іншого викладеного висновку щодо застосування тієї самої норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 293 ЦПК України у редакції 2004 року, зазначеного в раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду у іншому складі суду як Першої, так й Другої судових палат Касаційного цивільного суду, з яким касаційний суд не погоджується.

Зокрема, інший правовий висновок зроблений Верховним Судом у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 лютого 2018 року (провадження № 61-6435ск18), якою відмовлено у відкритті касаційного провадження на ухвалу апеляційного суду про відмову у визнанні мирової угоди й зазначено, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року предметом касаційного оскарження є ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31-33 частини першої статті 293 цього Кодексу після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі. Ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви про визнання мирової угоди у зазначеному переліку, який є вичерпним, відсутня; а, отже, й підстави, передбачені законом, для відкриття касаційного провадження відсутні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 грудня 2017 року (провадження № 61-221ск17), в якому на обґрунтування ухваленого судового рішення зазначено, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не підлягає апеляційному оскарженню, оскільки не відноситься до переліку ухвал, які можуть бути предметом оскарження у касаційному порядку в контексті положень статей 293 та 324 ЦПК України у редакції 2004 року, так як судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Додатково Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати встановив факт неоднакового застосування попереднім судом касаційної інстанції тих самих норм процесуального права. Зокрема, іншими прикладами неоднакового застосування правил пункту 8 частини першої статті 293 ЦПК України у редакції 2004 року є ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2015 року (провадження № 6-781св12), від 31 жовтня 2013 року (провадження № 6-37150св13), за висновками яких ухвала суду першої інстанції про відмову у визнанні мирової угоди апеляційному оскарженню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

Верховний Суд у складі ОбєднаноїПалати Касаційного цивільного суду, забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні однієї і тієї самої норми процесуального права, виходить із такого.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 травня 2016 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 1 010 937, 04 грн, що за курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення еквівалентно 40 000 доларів США. Вирішено питання розподіл судових витрат.

У процесі виконання зазначеного рішення суду державному виконавцю подано мирову угоду, укладену між стягувачем та боржником. У порядку статті 372 ЦПК України у редакції 2004 року мирову угоду, укладену між сторонами виконавчого провадження, державним виконавцем направлено до Корольовського районного суду м. Житомира для вирішення процесуального питання про її визнання.

У визнанні зазначеної мирової угоди суд першої інстанції відмовив з підстав, наведених вище. Зазначене судове рішення оскаржене в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції на стадії відкриття апеляційного провадження, з підстав, наведених вище, зробив висновок, що ухвала суду першої інстанції не підлягає апеляційному оскарженню та повернув апеляційну скаргу до Корольовського районного суду м. Житомира разом зі справою.

Верховний Суд у складі ОбєднаноїПалати Касаційного цивільного суду не погоджується з таким висновком апеляційного суду.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 293 ЦПК України у редакції 2004 року окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо визнання мирової угоди за клопотанням сторін.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 статті 129 Конституції України у редакції на час постановлення ухвали апеляційного суду).

Конституційний Судом України у Рішеннях від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, від 28 квітня 2010 року № 12-рп/2010, від 8 липня 2010 року № 18-рп/2010 дав офіційне тлумачення пунктів 2, 12, 18 частини першої статті 293 ЦПК України (у редакції 2004 року).

Відповідно до офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України, зазначені положення ЦПК України у редакції 2004 року необхідно розуміти як такі, що передбачають право оскаржувати окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції: як про забезпечення позову і щодо скасування забезпечення позову, так і про відмову в забезпеченні позову та скасуванні забезпечення позову; як про роз'яснення рішення, так і про відмову в роз'ясненні рішення; як про видачу дубліката виконавчого листа, так і про відмову в його видачі.

Посилання апеляційного суду на пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно з яким окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції, зазначені в статті 293 ЦПК України, відповідно до буквального змісту кожного з них, є помилковим з огляду на таке.

Ухвалою Конституційного Суду України від 20 липня 2010 року № 49-у/2010 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення пункту 18 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України у взаємозв'язку зі статтею 129 Конституції України) Верховному Суду України рекомендовано привести постанову Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» в частині роз'яснення щодо застосування пункту 18 частини першої статті 293 ЦПК України (у редакції 2004 року) у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України.

Незважаючи на те, що пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» не приведено у відповідність вказаному Рішенню Конституційного Суду України, з урахуванням наведених вище норм права підстав для її буквального застосовування немає, оскільки положення статті 293 ЦПК України у редакції 2004 року у контексті процесуального питання, яке є предметом касаційного перегляду, слід тлумачити виходячи із системного розуміння та забезпечення права на судовий захист і апеляційне оскарження.

Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Також у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Отже, у статтях 175, 293 ЦПК України у редакції 2004 року не міститься прямої заборони оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у визнанні мирової угоди, у пункті 8 частини першої статті 293 цього Кодексу передбачено право оскарження в апеляційному порядку ухвали про визнання мирової угоди за клопотанням сторін.

У зв'язку з наведеним висновок суду апеляційної інстанції про те, що така ухвала суду не може бути оскаржена в апеляційному порядку, не відповідає як принципу верховенства права, Конституції України, так і нормам процесуального права і зазначеним вище Рішенням Конституційного Суду України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 403, 404, 409, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі ОбєднаноїПалати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Б. І. Гулько

Судді: В. І. Крат

Д.Д. Луспеник

В.А. Стрільчук

М.Є. Червинська