Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 521/18633/16-ц

провадження № 61-21992св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Міністерство економічного розвитку та торгівлі України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2016 року його звільнено із займаної посади директора Державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією установи, при звільненні відповідачем допущено порушення норм трудового законодавства, оскільки позивач не був повідомлений у визначені законом строки про дату звільнення, Державну бюджетну установу «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» не ліквідовано, а тому позивач вважав, що міг залишатись на вказаній посаді та отримувати заробітну плату.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просив поновити його на роботі на посаді директора Державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку», що належить до сфери управління Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 01 листопада 2016 року по 07 лютого 2017 року в сумі 49 447,28 грн, зобов'язати відповідача сплатити обов'язкові нарахування на суму заробітної плати у Пенсійний фонд України.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора Державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку». Стягнуто з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період

із 01 листопада 2016 року по 07 лютого 2017 року в сумі 18 590,00 грн, без урахування утримання податків й інших обов'язкових платежів. У частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежів за один місяць у розмірі 5 720,00 грн рішення підлягає негайному виконанню. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що про майбутнє звільнення позивач не повідомлений у встановленому законом порядку в строки, визначені статтею 49-2 КзПП України. З відомостей отриманих з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, вбачається, що на дату розгляду справи позивач продовжує виконувати обов'язки керівника та голови ліквідаційної комісії Державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку», а тому звільнення є незаконним, у зв'язку із чим позовні вимоги про поновлення позивача на роботі на посаді директора підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку та торгівлі задоволено. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що відповідно до наказу Міністерства економічного розвитку та торгівлі від 17 грудня 2015 року № 1690 «Про ліквідацію Державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» позивач як директор та голова ліквідаційної комісії центру, був повідомлений про наступне вивільнення, а тому відсутні порушення трудових прав з боку відповідача.

У серпні 2017 року ОСОБА_3подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що наказ про ліквідацію центру не є підставою вважати попередження про наступне вивільнення, оскільки позивач не мав повноважень щодо попередження себе про наступне звільнення. Крім того, відповідач не запропонував іншу роботу. Також зазначив, що оскільки центр не ліквідований, тому не має підстав для його звільнення, адже він продовжує виконувати функції керівника центру.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а

02 листопада 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

У серпні 2017 року від Міністерства економічного розвитку і торгівлі України надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3, в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновку суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до наказу від 17 грудня 2015 року № 1690 «Про ліквідацію Державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку», розпочато ліквідацію цієї установи, головою ліквідаційної комісії призначено директора центру ОСОБА_3, якому доручено проведення комплексу заходів з ліквідації установи, що підтверджується копією вказаного наказу.

31 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади директора Державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку із ліквідацією установи, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу від 27 жовтня 2016 року

№ 144-п.

З відомостей, отриманих з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, вбачається, що на дату розгляду справу Державна бюджетна установа «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» з 25 січня 2016 року перебуває в стані припинення, головою комісії з ліквідації призначено ОСОБА_3

З копії звіту про заборгованість за бюджетними коштами на 01 грудня 2016 року (дата підписання звіту 05 грудня 2016 року) вбачається, що позивач продовжує виконувати обов'язки керівника та голови ліквідаційної комісії Державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку».

Пунктом 5 наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 17 грудня 2015 року № 1690 «Про ліквідацію Державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку», ОСОБА_3, як голові ліквідаційної комісії, доручено забезпечити попередження в п'ятиденний строк працівників центру про їх наступне вивільнення та проведення його в порядку, установленому законодавством. А також подання державному реєстратору документів, передбачених статтею 36 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», для проведення державної реєстрації припинення центру.

Про виконання вимог наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 17 грудня 2015 року № 1690 щодо проведення заходів ліквідації центру

ОСОБА_4 як голова цієї комісії, повідомив Міністерство економічного розвитку і торгівлі України листом від 27 жовтня 2016 року № 1610/42.

Згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої, частини третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок апеляційного суду, що ОСОБА_3 як директор був ознайомлений з наказом міністерства про ліквідацію центру, тому звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки відповідачем дійсно проведено скорочення чисельності штату працівників у зв'язку з його ліквідацією.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що наказ про ліквідацію центру не є підставою вважати попередження про наступне вивільнення, оскільки позивач не мав повноважень щодо попередження себе про наступне звільнення, не заслуговують на увагу, оскільки наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 17 грудня 2015 року ОСОБА_3 призначено головою ліквідаційної комісії та саме на нього покладено обов'язок попередження всіх працівників, у тому числі і директора як працівника цієї установи, про наступне вивільнення.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем не було запропоновано іншої роботи, не заслуговує на увагу, оскільки вивільнення проводилося у зв'язку з ліквідацією підприємства, а отже, такі вакансії відсутні.

Твердження у касаційній скарзі, що оскільки центр не ліквідований, тому не має підстав для його звільнення, адже він продовжує виконувати функції керівника центру, є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 виконує обов'язки голови ліквідаційної комісії, яка здійснює повноваження щодо управління справами Державної бюджетної установи «Одеський регіональний центр з інвестицій та розвитку» на період до завершення його ліквідації, а не директора центру.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик