Справа № 375/1458/17 Головуючий у І інстанції Литвин О. В.
Провадження № 22-ц/780/1884/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 24.05.2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Березовенко Р.В., Сержанюка А.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 січня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

11 жовтня 2010 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 3200,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобовязання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконував, у звязку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 31 серпня 2017 року загальна сума заборгованості становила 13754,15 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 2600,72 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 8486,57 грн., заборгованість за пенею та комісією 1535,71 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 631,15 грн. Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 26 січня 2018року позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 2600 грн. 72 коп., в рахунок відшкодування понесених судових витрат 302 грн. 54 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування судом норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову в повному обсязі. Скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у стягненні з відповідача на користь банку суми заборгованості в розмірі 13754,15 грн., позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, пені, комісії та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на факт укладення між сторонами кредитного договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви на отримання кредитної картки, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів наявності між сторонами договірних відносин щодо нарахування відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафу.

Обґрунтовуючи свої вимоги банк зазначав, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору шляхом підписання заяви-анкети, а умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. В той же час суд не зміг погодитися з наведеною позицією банку, оскільки такі умови та правила, як і тарифи, не містять підпису позичальника, відтак неможливо зясувати, чи саме з цими умовами погоджувався позичальник при укладенні договору, відтак що саме ці умови та тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме їх мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Таку свою позицію суд першої інстанції також кореспондував з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 року (справа № 6-2320цс16).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність посилань позивача на наявність підстав для стягнення з відповідача нарахованих йому за непідписаними умовами договору відсотків, пені, комісії та штрафу. В той же час, вважаючи доведеними посилання позивача на фактичне надання відповідачу кредитних коштів, суд стягнув з останнього заявлену банком заборгованість за тілом кредиту.

Погоджуючись з судом першої інстанції в частині неможливості прийняття посилань позивача на досягнення між сторонами згоди щодо умов та правил надання/повернення кредиту та тарифів банку, колегія суддів апеляційного суду не може прийняти викладену в рішенні позицію щодо стягнення з відповідача заявленої заборгованості за тілом кредиту.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом емісії та передачі останньому кредитної картки, позивач тим не менш не надав до суду жодного доказу з приводу того, що така картка взагалі коли-небудь видавалася відповідачу, адже жодний з наданих до суду документів не містить жодного посилання на це. Звернувшись до банку із вищезгаданою заявою-анкетою, відповідач висловив пропозицію на отримання банківської картки. В той же час доказів того, чи було задоволено таку його заяву, чи було видано йому платіжний інструмент (банківську картку), матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи й визнання такого факту відповідачем, про що вказував суд першої інстанції у своєму рішенні. За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту видачі відповідачу вищевказаного кредиту, відтак й підстав для стягнення з нього на повернення такого кредиту коштів. В той же час на вказану обставину суд першої інстанції увагу не звернув, прийшовши до помилкового висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 січня 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення. У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, крім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Р.В. Березовенко

ОСОБА_3