Справа № 630/433/17
Провадження № 2/630/22/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участю секретаря Косенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Люботин Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ТОВ «Актінія» про визнання розписки про отримання боргу недійсною та встановлення факту неповернення грошових коштів, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати розписку від 29 квітня 2017 року від її імені про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 за договором позики від 19 червня 2013 року недійсною, та встановити факт, що грошові кошти в сумі 52000,00 доларів США за договором позики від 19 червня 2013 року, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, не поверталися.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що 19 червня 2013 року між нею і ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким відповідач отримала позику в розмірі 52000,00 доларів США та які повинна була повернути 19 червня 2015 року. Поручителем за цим договором виступила ТОВ «Актінія». Сума позики була стягнута з ТОВ «Актінія» на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Київській обласній товарній біржі від 10 серпня 2015 року, на виконання якого було видано виконавчого листа. На підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 01 серпня 2016 року в справі № 922/1978/16 було порушено провадження про банкрутство ТОВ «Актінія», та в цьому провадженні вимоги позивача ОСОБА_1 в сумі 1123720,00 грн. визнані безспірними та включені до реєстру вимог кредиторів. Але її представник, зловживаючи довірою, отримав від неї розписку, датовану 29 квітня 2017 року, про, начебто, отримання від ОСОБА_2 всієї суми боргу за договором позики від 19 червня 2013 року. Насправді, ніякого повернення боргу не відбувалось. За наявності такої розписки може бути оспорено її, ОСОБА_1, право на отримання від ТОВ «Актінія» грошових коштів як конкурентного кредитора в справі про банкрутство.

В судових засіданнях, які відбулись 30 листопада 2017 року і 14 грудня 2017 року за участі позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2, судом були роз'яснені для сторін їх процесуальні обов'язки представлення належних і допустимих письмових доказів на підтвердження чи спростування обставин, викладених в позові.

Однак, в судове засідання для розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 не з'явилась, але направила до суду заяву про підтримання заявлених позовних вимог та розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання для розгляду справи по суті також не з'явилась, але подала заяву розгляд справи за її відсутності. В заяві відповідач також вказала, що позов ОСОБА_1 визнає в повному обсязі, оскільки грошові кошти в розмірі 52000,00 доларів США за договором позики не повертала.

Відповідач ТОВ «Актінія» в особі ліквідатора Немашкалова В.М. в судове засідання також не з'явився, але направив до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав наступне. Постановою господарського суду Харківської області в справі № 922/1978/16 від 27 жовтня 2016 року ТОВ «Актінія» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру. Але на адресу ліквідатора надійшла копія ухвали Третейського суду при Київській обласній товарній біржі від 31 квітня 2017 року, якою було скасовано рішення, ухвалене цим же судом ще 10 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ТОВ «Актінія» про стягнення боргу, в зв'язку з його погашенням згідно з розпискою позивача від 29 квітня 2017 року. Тому встановлення факту за заявою ОСОБА_1 може мати суттєве значення для подальшого оскарження ухвали третейського суду та проведення ліквідаційної процедури.

Суд, дослідивши наявні в справі матеріали, встановив наступне.

19 червня 2013 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики, за яким ОСОБА_1, як позикодавець, передала ОСОБА_2, як позичальнику, у позику грошову суму в розмірі 52000,00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язалася повернути позику у строк не пізніше 19 червня 2015 року. Сторони домовились, що повернення позики підтверджується розпискою позикодавця.

Додатково до основних умов договору сторони визначили, що спори, які виникають з цього договору, вирішуються шляхом перемовин або в суді чи третейському суді відповідно до чинного законодавства.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Маючи намір отримати грошові кошти за договором позики, ОСОБА_1 звернулась до Постійно діючого третейського суду при Київській обласній товарній біржі з позовом про стягнення з ТОВ «Актінія», як з поручителя за виконання ОСОБА_2 обов'язків за договором позики. Рішенням третейського суду від 10 серпня 2015 року в справі № 10/07-15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені, стягнуто з ТОВ «Актінія» на користь позикодавця 1123720,00 грн. На підставі ухвали Баришівського районного суду Київської області від 20 листопада 2015 року на примусове виконання вищевказаного рішення третейського суду було виданого виконавчого листа про стягнення з ТОВ «Актінія» на користь ОСОБА_1 1123720,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 29 квітня 2017 року видала розписку на підтвердження того, що нею отриманою від ОСОБА_2 52000,00 доларів США в рахунок погашення боргу за договором позики від 19 червня 2013 року; претензії до позичальника ОСОБА_2 та майнового поручителя ТОВ «Актінія» вона не має, зобов'язання за договором позики від 19 червня 2013 року припинені виконанням.

Позивач ОСОБА_1 стверджувала, що таку розписку вона підписала на прохання її представника ще у 2016 році, який діяв, зловживаючи її довірою. Тому таку розписку вона вважає недійсною. Але підстав для цього суд не вбачає.

Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України в своїх роз'ясненнях, викладених у п 20 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року, вказує на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Необхідно проаналізувати використання терміна «недійсність» у цивільному законодавстві. Зокрема, у ЦК цей термін застосовується до: визнання прав інтелектуальної власності недійсними (статті 469, 479, 499); недійсності заборони відступлення права грошової вимоги (ст. 1080); визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301); недійсності права вимоги (ст.ст. 197, 519); недійсності зобов'язання (ст.ст. 198, 548, 565); недійсності акта (ст. 882); недійсності чека (ст. 1102) тощо. Це становище невиправдано розширює поняття «недійсність», підстави його застосування та правові наслідки.

Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Отже, розписку як документ, який підтверджує виконання зобов'язання, не можна за своєю природою вважати правочином, а відповідно і визнавати її недійсною.

З іншого боку, позивач взагалі не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що розписку про отримання боргу вона підписали під впливом обману внаслідок умислу з боку її представника.

Навпаки, на дійсність і достовірність розписки від 29 квітня 2017 року може вказувати ще й така обставина. Ухвалою Постійно діючого третейського суду при Київській обласній товарній біржі від 31 квітня 2017 року за результатами розгляду за нововиявленими обставинами справи № 10/07-15-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Актінія» про стягнення боргу рішення цього ж третейського суду від 10 серпня 2015 року про стягнення 1123720,00 грн. було скасовано і припинено третейський розгляд позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ТОВ «Акітінія» про стягнення боргу у зв'язку з його погашенням. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що третейський суд дійшов висновку про припинення розгляду позовних вимог не лише на підставі розписки ОСОБА_1 від 29 квітня 2017 року про отримання боргу від ОСОБА_2, якій надав відповідну оцінку як належному доказу, а і на тій підставі, що позивач ОСОБА_1 відмовилась від заявленого нею позову. Таку відмову позивача від позову було прийнято третейським судом за відсутності підстав, які б вказували на неможливість прийняття такої відмови.

Крім того, позивач ОСОБА_1 наполягала на встановлені факту, що грошові кошти за договором позики в сумі 52000,00 доларів США їй не повернуті.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Хоча наведена вище норма містить в собі обмеження у видах і засобах доказування для позичальника в судовому процесі обставин отримання грошей в борг, але її слід застосовувати в даній справі з огляду на припис, який обмежує суд у прийнятті доказів на підтвердження наявності чи відсутності грошей при виконання сторонами умов договору позики не інакше як у письмовій чи іншій документальній формі.

Отже, належними і допустимими доказами в даній справі на підтвердження вимоги позивача про встановлення факту, що грошові кошти не були нею одержані від відповідача, можуть бути виключно письмові докази. Однак, не зважаючи на роз'яснення, надані судом щодо необхідності своєчасного подання доказів, жодного письмового доказу ані позивачем, ані відповідачем в ході розгляду справи не надано.

Відсутність належних і допустимих доказів не може бути замінено лише визнанням з боку відповідача позовних вимог, заявлених позивачем. Суд не вправі ухвалювати рішення про задоволення позовних вимог лише у разі визнання відповідачем позову, але за відсутності для того законних підстав.

Враховуючи вищевикладене, суд не приймає визнання відповідачем ОСОБА_2 позовної заяви, а тому відмовляє в задоволені позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 230, 545, 1046, 1049 ЦК України, ст. 10-13, 81, 82, 206, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Харківської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його складання мають право подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2018 року.

Суддя О. О. Малихін