ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3296/18

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л.В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/70/18

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2018 року (ухвалене о 15:33, повний текст рішення складено 15 травня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь кошти в розмірі 38963 грн 29 коп. боргу; 323 грн 45 коп. - 3% річних; 1363 грн 72 коп. - інфляційних, а всього 40650 грн 46 коп., посилаючись на норми ЦК України, що визначають положення про зобов'язання та ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позов обґрунтовував тим, що відповідно до розписки від 29.03.2017, підписаної ним та відповідачкою, остання зобов'язалась повернути йому 1500 доларів США боргу в рахунок погашення частки позивача у спільно придбаному в 2013 році автомобілі HYUNDAI IX 35 державний номер НОМЕР_1 у строк до 31 грудня 2017 року. Однак гроші так і не повернула.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2018 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за розпискою від 29.03.2017 в розмірі 38963 грн 29 коп., три відсотки річних в розмірі 323 грн 45 коп., а всього на загальну суму 39286 грн 74 коп.; вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог у цій частині, посилаючись на те, що судом першої інстанції не встановлений дійсний характер правовідносин, рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що розписка від 29.03.2017 є способом забезпечення виконання зобов'язання щодо сплати грошових коштів за автомобіль позивачу, але аж ніяк не договором позики. Жодних коштів від позивача ОСОБА_3 не отримувала, а отже підстав вважати, що між сторонами укладено саме договір позики немає.

Заявниця вказує на процесуальні порушення, а саме, зазначивши в мотивувальній частині рішення про відсутність підстав для нарахування та стягнення інфляційних коштів, суд в резолютивній частині не вирішив дане питання.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли правовідносини за договором позики, на підтвердження чого надано боргову розписку, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідачки грошових коштів за розпискою в розмірі 38963 грн 29 коп. та 3% річних в розмірі 323 грн 45 коп. за період з 01.01.2018 по 11.04.2018 відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що згідно розписки ОСОБА_2 29 березня 2017 року було отримано від ОСОБА_3 5000 доларів США в рахунок його частки у вартості спільно придбаного автомобіля HYUNDAI IX35 д.н. НОМЕР_1. У подальшому ОСОБА_3 в строк до 31.12.2017 зобов'язалася передати належну їй частину вартості автомобіля у сумі 1500 доларів США. Зазначено, що дана розписка и передача 6500 доларів США виключає взаємні майнові претензії один до одного. Передача 1500 доларів США передбачає складення додаткової розписки на цю суму. Повне виконання фінансових зобов'язань дійcне при наявності двох розписок на загальну суму 6500 доларів США. Позивачка підписала дану розписку та зобов'язалась виконувати викладені в ній умови.

05 березня 2018 року позивачем у зв'язку з неповерненням відповідачкою залишку боргу у сумі 1500 доларів США останній була направлена претензія.

Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль HYUNDAI IX35 д.н. НОМЕР_1 10.05.2018 зареєстрований на ОСОБА_5 (дочку відповідачки).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Текст боргової розписки від 29.03.2017 містить безумовне та однозначне зобов'язання стосовно певної грошової суми, а саме 1500 грн на користь позивача від імені відповідачки. Аналіз змісту розписки дає підстави стверджувати, що відповідачка визнала наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 у цивільній справі № 276/332/16-ц, якою підтверджені правові позиції Верховного Суду України, висловлені у постановах № 6-1967цс15 від 11.11.2015, № 6-1662цс17 від 18.10.2017 та № 6-996цс17 від 13.12.2017.

Як встановлено судом першої інстанції, оригінал боргової розписки від 29.03.2017, приєднаний позивачем до позовної заяви, наданий суду саме цією стороною, долучений до матеріалів справи. Текст оригіналу розписки не містить надпису позивача щодо повернення суми боргу та у матеріалах справи відсутня додаткова розписка на залишок суми боргу, як то передбачено умовами вказаної розписки від 29.03.2017.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, дослідивши боргову розписку, правильно виявив її справжню правову природу та встановив наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргових зобов'язань.

Зобов'язання має виконуватися належним чином.

Отже за наявності боргового документа в позивача та за відсутності передбаченої його умовами додаткової розписки на залишок суми боргу (ч. 2, 3 ст.545 ЦК України), суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши з відповідачки грошові кошти за розпискою в розмірі 38963 грн 29 коп., що еквівалентно 1500 доларам США, та 3% річних в розмірі 323 грн 45 коп. за період з 01.01.2018 по 11.04.2018 відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що розписка від 29.03.2017 є способом забезпечення виконання зобов'язання щодо сплати грошових коштів за автомобіль позивачу, але аж ніяк не договором позики, а також про те, що жодних коштів від позивача ОСОБА_3 не отримувала, а отже підстав вважати, що між сторонами укладено саме договір позики немає, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Як зазначалось вище за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У справі встановлено, що відповідачка зобов'язалась сплатити грошові кошти за належну позивачу частину автомобіля, у зв'язку з чим сторони склали боргову розписку. Оформлення боргової розписки, яка підтверджує укладення між сторонами договору позики, з метою забезпечення зобов'язання з повернення коштів не змінює правової природи даного правочину, за яким сторона відповідача визнала наявність боргу перед позивачем та зобов'язалась його повернути у сумі та у строки, визначені розпискою.

Посилання заявниці на процесуальні порушення, а саме, на те, що суд першої інстанції зазначивши в мотивувальній частині рішення про відсутність підстав для нарахування та стягнення інфляційних коштів, у резолютивній частині не вирішив дане питання, не можуть бути підставою для скасування рішення районного суду, оскільки за вимогами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині вирішення задоволених позовних вимог, а саме вимог про стягнення грошових коштів за розпискою та трьох відсотків річних.

Питання стосовно позовної вимоги про стягнення інфляційних витрат може бути вирішене відповідно до вимог ст. 270 ЦПК України шляхом ухвалення додаткового рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2018 року.

Головуючий Судді: