ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2099/18
Провадження №2/477/898/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року місто Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої - судді Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання - Сірюк С.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

31 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком 84 по вул. Степова в с. Лимани Вітовського району Миколаївської області.

В обґрунтування своїх вимог вказувала, що їй належить житловий будинок № 84 по вул. Степова в с. Лимани Вітовського району Миколаївської області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 квітня 2007 року, видане згідно з рішенням виконкому Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 21 березня 2007 року № 4.

В будинку крім неї також зареєстрований її онук відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з її згоди. Проте, відповідач з червня 2008 року не проживає в будинку без поважних причин, спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги та утримання будинку не сплачує, через що вона змушена нести додаткові витрати з його утримання. Будь-яких перешкод у користуванні житлом відповідачу вона не чинила. Зазнає, що реєстрація відповідача у спірному житловому будинку позбавляє її, як власника можливості користуватися своїм майном у спосіб, що відповідає її інтересам, а також оформити субсидію.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи судом повідомлений належним чином відповідно до вимог ч.9 ст. 74, ч.9 ст. 76 ЦПК України з розміщенням оголошення щодо розгляду даного позову. Відзив на позовну заяву також не надіслав.

За вищевказаного, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних письмових доказів.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Житловий будинок № 84 по вул. Степова в с.Лимани Вітовського району Миколаївської області на підставі свідоцтва про право власності на майно від 18 квітня 2007 року, виданого на підставі рішення виконкому Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 21.03.2007 року № 4, належить позивачу ОСОБА_1 (а.с. 7). Право власності за позивачем зареєстровано 18.04.2017 року, згідно витягу про реєстрацію право власності на нерухоме майно (а.с.8).

Відповідно наданих виконкомом Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області відомостей № 1283, № 1285 від 06.08.2018 року в даному житловому будинку зареєстровані: позивач, її чоловік ОСОБА_3 та онук - відповідач ОСОБА_2 (а.с. 13, 15).

За даними акту про не проживання від 06 серпня 2018 року, за адресою: с. Лимани, вул. Степова, 84 Вітовського району Миколаївської області відповідач ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає у даному житловому будинку більше 10 років (а.с. 16).

Факт непроживання відповідача у вказаному будинку понад 10 років, також підтверджується довідкою виконкому Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області (а.с. 14).

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд визначає, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами.

Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України)

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

За розясненнями Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" п. 39 зазначено, що до відносин членів сімї з приводу надання права на користування житлом власника одного з членів сімї застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України - сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Окрім того, відповідно до п.5 ч. 1 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинено у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач не використовує надане йому право щодо житлового сервітуту з 2008 року, тобто більше 3-х років, передбачених законодавством.

Більш того, виникнення додаткових витрат з утримання будинку, а саме: сплати комунальних послуг за зареєстрованого у будинку відповідача, який в свою чергу допомоги в утриманні вказаного майна не надає, має істотне значення, адже покладає на позивача, додаткові і невиправдані витрати з утримання її майна.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 293-294, 354, 355 ЦПК України, п.3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком № 84 (вісімдесят чотири) по вул. Степова в с. Лимани Вітовського району Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Л.М. Семенова