П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2018 року м. Київ

Справа № 22-449 Головуючий у 1-й інстанції - Притула Н.Г.

Унікальний №761/12598/15-ц Доповідач - Пікуль А.А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Гаращенка Д.Р.

НевідомоїТ.О.

за участю секретаря Пузикової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства &q? ;Банк &q?о ;Київська Русь&q?ри; в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Спільне українсько-німецьке підприємство &q?не;МАРКОМ&q?о-; у формі товариства з обмеженою відповідальністю, про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства &q?о ;Банк &quак;Київська Русь&q?ст; про припинення поруки,-

у с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство &qu20;Банк &quПу;Київська Русь&q? т; в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства &q?тр;Банк &q?чн;Київська Русь&quто; (далі - ПАТ &q?нк;Банк &q?иї;Київська Русь&qu(д;) пред'явило позов в суд до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка станом на 24 квітня 2015 року становила 11 443 814 грн. 91 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 7 743 565 грн. 04 коп., проценти за період з 1 березня 2015 року по 23 квітня 2015 року у розмірі 290 383 грн. 69 коп., пеня за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 6 302 грн. 70 коп.; пеня у розмірі 1 107 860 грн. 18 коп.; 28 % річних за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 2 941 грн. 26 коп., 28 % річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 713 378 грн. 34 коп.; прострочена заборгованість за кредитом з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1 579 383 грн. 70 коп.

Позовна заява ПАТ &quyl;Банк &quiz;Київська Русь&q? з; умотивована тим, що 09 липня 2010 року між ПАТ &q?ов;Банк &quщо;Київська Русь&q?ку; та СП &ququ;Марком&quuo; було укладено кредитний договір, за умовами якого з урахуванням додаткових угод банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у розмірі 8 950 000 грн. терміном до 26 грудня 2014 року зі сплатою 25,00 % річних та у випадку невиконання пункту 6.1.15 кредитного договору у розмірі 28,00 % річних. 15 липня 2010 року для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між ПАТ &q?бо;Банк &q?а ;Київська Русь&q?ро; та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким, з урахуванням змін та доповнень, останній зобов'язався солідарно з позичальником відповідати у повному обсязі за виконання зобов'язань за кредитним договором.

Позичальник, як і поручитель, свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого утворилась заборгованість.

У червні 2015 року ОСОБА_2 пред'явив зустрічний позов до ПАТ &q?г ;Банк &q?д';Київська Русь&q?зо;, із посиланням на положення ч.2, 4 ст.559 ЦК України просив припинити Договір поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року позов ПАТ &q?уд;Банк &q? в;Київська Русь&qu р; задоволений частково.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ &qu>С;Банк &q?в ;Київська Русь&q?. ; суму заборгованості за кредитним договором на відкриття відновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 9 липня 2010 року станом на 24 квітня 2015 року у розмірі: заборгованість за кредитом у розмірі 7 743 565 грн 04 коп., нараховані проценти за період з 1 березня 2015 року по 23 квітня 2015 року у розмірі 290 383 грн 69 коп., пеня за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 6 302 грн. 70 коп., пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 107 860 грн. 18 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 579 383 грн 70 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про припинення Договору поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року суд відмовив.

Суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на: невідповідність висновків районного суду обставинам справи; неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, унаслідок чого суд постановив незаконне та необґрунтоване рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог ПАТ &q? районний суд не дослідив належним чином усі докази, оскільки в порушення вимог процесуального закону безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення почеркознавчої експертизи, а тому не дав мотивованої оцінки доводам ОСОБА_2 щодо недійсності його підпису у останньому договорі про внесення змін № 6 до Договору поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року, від 26 грудня 2013 року (т.2, а.с.76-79).

Рішення суду першої інстанції про задоволення первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором умотивоване тим, що відповідач як поручитель і солідарний боржник порушив умови кредитного договору та договору поруки, належним чином не виконував своїх зобов'язань, на вимоги банку не реагував. Розмір заборгованості судом визначено згідно умов договору та з урахуванням вимог частини першої 1 статті 61 Конституції України та частини третьої статті 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Підстави припинення поруки відсутні, оскільки банк звернувся до суду у межах строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Крім того, у зв'язку із внесенням змін до кредитного договору вносились відповідні зміни і до договору поруки, тобто поручитель був ознайомлений з істотними умовами кредитного договору, з внесеними змінами, від яких може залежати обсяг відповідальності поручителя.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання договору поруки припиненим районний суд виходив з того, що усі зміни до кредитного договору були узгоджені з поручителем, доказів протилежного у розпорядження суду не надано. Крім того, ОСОБА_2 пов'язує збільшення його відповідальності поручителя з тією обставиною, що він на даний час не працює, не отримує дохід. Водночас діюче законодавство України не пов'язує втрату доходу поручителя з підставами, за яких може бути припинена порука. Зазначені відповідачем на обґрунтування зустрічного позову положення ст. 652 ЦК України не можуть бути застосовані у рамках його вирішення, оскільки стосуються зміни чи розірвання договору, а ОСОБА_2 подав позов про припинення договору поруки.

Справа вже була предметом апеляційного розгляду. Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 16 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилив, рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Верховний Суд постановою від 13 червня 2018 року скасував ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року суд касаційної інстанції виходив з такого.

Як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що договір про внесення змін до договору поруки №6 від 26 грудня 2013 року він не підписував, отже вважав, що банк збільшив обсяг його відповідальності без його згоди і просив призначити судово-почеркознавчу експертизу для підтвердження факту підписання ним зазначеного договору про внесення змін до договору поруки, але суд відмовив у призначенні такої експертизи.

Апеляційний суд не перевірив доводів ОСОБА_2 про те, що він заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи з тих підстав, що він не підписував договір про внесення змін до договору поруки № 6 від 26 грудня 2013 року, у задоволенні якого судом було відмовлено.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для перевірки укладення ним саме договору про внесення змін № 6 від 26 грудня 2013 року, а не договору поруки, як про це вказав суд першої інстанції в ухвалі від 11 травня 2016 року.

Апеляційний суд не звернув належної уваги на доводи відповідача; не дав оцінки тому, що суд перешкодив ОСОБА_2 у доведенні своїх заперечень, ураховуючи, що саме відповідач спростовує факт укладення зазначеного договору про внесення змін до договору поруки з банком; не встановив фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення.

При цьому у разі доведення ОСОБА_2 того, що він не підписував договір про внесення змін від 26 грудня 2013 року № 6 до договору поруки, можуть наставати наслідки, передбачені частиною першою статті 559 ЦК України, згідно з якою порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (т.2, а.с.213-213 зворот).

За правилом ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників справи: представника відповідача, адвоката ОСОБА_4, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити; представника позивача, ОСОБА_5, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги з урахуванням висновків і мотивів суду касаційної інстанції, які є обов'язковими, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України (Закон № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) Цивільний процесуальний кодекс України встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 3 ЦПК України (Закон № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Отже процесуальні дії повинні вчинятися у порядку, визначеному процесуальним законодавством, щоб не допустити процес у безладний рух.

За правилами ст. 367 ЦПК України (Закон № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом (судом апеляційної інстанції) лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З матеріалів справи убачаються наступні обставини її перебігу, суті заявлених у справі зустрічних позовних вимог та, як наслідок, суті заперечень відповідача проти позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заперечення ОСОБА_2 проти пред'явленого до нього ПАТ «Банк «Київська Русь» первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором акумульовані відповідачем у його зустрічній позовній заяві про припинення договору поруки.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про припинення Договору поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року, а також уточнення до нього (т.1, а.с.109-112; 162-164), подані до суду першої інстанції до початку розгляду справи по суті, тобто у визначений процесуальним законом строк.

Відповідно до змісту позовної заяви в частині викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, ОСОБА_2 просив визнати поруку припиненою на підставі частин першої та четвертої статті 559, та статті 599 ЦК України із посиланням на наступні обставини (нижче наводиться узагальнений виклад обставин відповідно до тексту зустрічної позовної заяви).

Банк змінив шляхом подання до суду завищених вимог, не уклав жодної додаткової угоди щодо реструктуризації або зміни оплат через арешт рахунків позичальника, а в наступному, коли несплата по кредиту стала очевидною, не уклав жодної додаткової угоди не погодивши з ОСОБА_2, як з поручителем, графік і суми погашення кредиту, платежі з погашення кредиту, дати і суми платежів з погашення кредиту. Банк безпідставно, виходячи з умов первинного кредитного договору, нараховував відсотки, штрафи, пені, не обґрунтовані реальними господарськими подіями жодним чином платежі, крім як на папері. Банк не звернув стягнення на залог, в той час як господарська діяльність боржника була фактично припинена через арешт рахунків, тобто ПАТ &quді;Банк &quбо;Київська Русь&q?чн; навмисно повернув несприятливі фактори судового рішення та його негайного виконання проти боржника, не залучивши боржника або поручителя ОСОБА_2 до процесу переговорів щодо реструктуризації кредиту, розстрочення його оплат та не погодив з ОСОБА_2 шляхом укладання додаткових угод до договору поруки, а також не укладав жодних додаткових угод до договору відновлювальної кредитної лінії з позичальником, очікуючи отримання необґрунтованої вигоди в майбутньому внаслідок розрахунку та стягнення додаткових штрафних санкцій, внаслідок чого значно збільшився обсяг відповідальності поручителя за боржника. Крім того сплинув передбачений законом шестимісячний строк для пред'явлення вимог банку до поручителя (т.1, а.с.164).

Крім цього, вище за текстом (т.1, а.с.163) у зустрічній позовній заяві позивач послався на встановлений у договорі поруки термін її припинення і зазначив, що положення щодо встановлення терміну пунктом 4.2.2. Договору про внесення змін № 6 до Договору поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року від 26 грудня 2013 року не відповідає чинному законодавству України та суперечить п. 4. цього ж договору, що має наслідком недійсність указаного пункту 4.2.2.

У заявах про застосування позовної давності від 26 червня 2015 року та від 24 вересня 2015 року ОСОБА_2 вказав, що сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 26 грудня 2014 року, згідно з Додатковим договором про внесення змін та доповнень № 9 до Кредитного договору № 30321-20/10-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії від 09 липня 2010 року, від 13 грудня 2013 року. Аналогічний термін повернення передбачений і п. 2.2.4. Договору про внесення змін № 6 до Договору поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року, від 26 грудня 2013 року (абзац третій сторінки першої заяви; т.1, а.с.114-115; 172-173).

Отже у запереченнях проти первісного позову, викладених у зустрічній позовній заяві та заяві про застосування позовної давності, ОСОБА_2 не піддавав сумніву укладення Договору про внесення змін № 6 до Договору поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року, від 26 грудня 2013 року та наявність свого підпису на указаному договорі.

За правилами ч. 3 ст. 2 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи у районному суді), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч.2 ст. 31 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи у районному суді), до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання (ч. 1 ст. 173 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час розгляду справи у районному суді).

За правилом ч.2 ст. 27 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи у районному суді) особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до положень ст. 131 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у районному суді) сторони зобов'язані подати свої докази до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням цих вимог, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

За правилами ст. ст. 57, 66, 133 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у районному суді) висновок експерта є доказом, який може бути забезпечений судом за клопотанням сторони шляхом призначення експертизи.

Ураховуючи наведені норми процесуального права, для підтвердження своїх заперечень проти позову у порядку, визначеному ЦПК України, відповідач був зобов'язаний подати усі наявні у нього докази, а у випадку, якщо подання доказу є неможливим чи мають місце складнощі у наданні цього доказу, заявити клопотання про його забезпечення (у даному випадку - подати до суду заяву/клопотання про призначення експертизи), до початку розгляду справи по суті.

З матеріалів справи убачається, що 06 липня 2015 року до районного суду надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд справи без його участі, у якій він щодо заявлених у справі вимог вказав наступне: «Заявлені мною в зустрічному позові позовні вимоги підтримую повністю, позов, заявлений «Банк «Київська Русь» не визнаю» (т.1, а.с.113).

Розгляд справи по суті у суді першої інстанції розпочатий 27 січня 2016 року (журнал судового засідання від 27 січня 2016 року; доповідь головуючого о 9 год. 05 хв.; т.1, а.с.184).

Після цієї події чинний на час розгляду справи процесуальний закон не дозволяв змінити підстави позову а також не дозволяв надавати суду нові докази без доведення, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Отже, заявляючи клопотання про призначення експертизи після того як суд розпочав розгляд справи по суті, сторона зобов'язана навести суду поважні причини, які перешкодили подати таке клопотання у визначений процесуальним законом строк.

Матеріали справи не містять письмової заяви ОСОБА_2 про зміну підстав зустрічного позову.

Заява ОСОБА_2 про призначення почеркознавчої експертизи, яка хоч і складена 27 січня 2016 року, однак подана до суду (направлена поштою) 29 січня 2016 року (т.1, а.с.201-203), тобто після того, як розгляд справи по суті був розпочатий, не містить обґрунтування поважності причин неподання такої заяви до початку розгляду справи по суті.

Наведений у абзаці четвертому цієї заяви аргумент відповідача про те, що раніше йому примірник сфальсифікованого позивачем договору не надавався та не пред'являвся, є неприйнятним, оскільки, як вже зазначено вище, на положення Договору про внесення змін № 6 до Договору поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року, від 26 грудня 2013 року ОСОБА_2 неодноразово посилався у власноручно підписаних ним заявах (зустрічна позовна заява від 26.06.2015 (т.1, а.с.109-111); заява про застосування позовної давності від 26.06.2015 (т.1, 114-115); зустрічна позовна заява (уточнення) від 24.09.2015 (т.1, а.с.162-164); заява про застосування позовної давності від 24.09.2015 (т.1, а.с.172-173).

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення експертизи не може бути визнана апеляційним судом такою, що суперечить порядку надання та забезпечення доказів, визначеному ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у районному суді).

Відповідно до положень чинного на час апеляційного розгляду справи ЦПК України (Закон № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8 ст. 83 ЦПК). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом (судом апеляційної інстанції) лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч.3 ст. 367 ЦПК).

Ураховуючи вищенаведені обставини перебігу справи у районному суді та відсутність у розпорядженні апеляційного суду доказів неможливості подання ОСОБА_2 заяви про призначення експертизи у строки, визначені процесуальним законом, з причин, що об'єктивно не залежали від нього, апеляційний суд не вбачав підстав для призначення почеркознавчої експертизи під час апеляційного розгляду та відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи шляхом постановлення у нарадчій кімнаті ухвали, яка оформлена окремим процесуальним документом.

Вирішуючи питання апеляційний суд звернув особливу увагу на те, що перше посилання на положення Договору про внесення змін № 6 до Договору поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року, від 26 грудня 2013 року здійснене стороною за сім місяців до подання заяви про призначення експертизи. Тобто принаймні за сім місяців до подання заяви про призначення експертизи ОСОБА_2 був обізнаний з існуванням та положеннями Договору про внесення змін № 6 до Договору поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року, від 26 грудня 2013 року, що він підтвердив у власноручно підписаних письмових заявах.

При цьому апеляційний суд врахував передбачені ст. 2 ЦПК України (Закон № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) завдання та основні засади цивільного судочинства і констатував, що надання переваги у можливості надання доказу стороні, котра не навела суду поважних причин, які перешкодили подати клопотання про забезпечення доказу у визначений процесуальним законом строк, є порушенням таких засад (принципів) цивільного судочинства як верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, пропорційність у цивільному судочинстві, неприпустимість зловживання процесуальними правами і може бути підставою для сумніву у неупередженості суду.

Апеляційний суд також вважає за необхідне зауважити, що сторона (ОСОБА_2.), діючи на власний розсуд відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК України 2004 року принципу диспозитивності цивільного судочинства, втратила процесуальні можливості щодо надання додаткових доказів у рамках даної справи не з вини суду, а внаслідок здійснення своєї тактики ведення справи.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що районний суд в порушення вимог процесуального закону безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення почеркознавчої експертизи та не дав мотивованої оцінки доводам ОСОБА_2 щодо недійсності його підпису у останньому договорі про внесення змін № 6 до Договору поруки № 29759-20/10-5 від 15 липня 2010 року, від 26 грудня 2013 року, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 2 листопада 2018 року.

Головуючий: А. А. Пікуль

Судді: Д. Р. Гаращенко

Т. О.Невідома