ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/364/18 Справа № 201/507/17 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

06 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є постійним клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» і користується кредитним картковим рахунком, відкритим у ПАТ КБ «Приватбанк». Під час військової служби в АР Крим в нього був залишений не погашений кредит в сумі 419 грн. 12 коп. і погасити вчасно він його не зміг, є заборгованість. 18 листопада 2014 року в м. Херсоні він відкрив новий кредитний рахунок, а в подальшому для погашення заборгованості по вказаним кредитам він відкрив ще два рахунки в м. Херсоні. 27 серпня 2016 року через сервісні послуги «Приват-24» дізнався про поновлення дії першого рахунку і наявність на ньому заборгованості. З метою уникнення негативних наслідків він погашав борг шляхом переказу 1000 грн. на новоутворений рахунок. Потім дізнався, що банк закрив раніше поновлений рахунок, але коштів йому не повернув. Вважає, що банк в односторонньому порядку самостійно активував кредитний рахунок, відкритий ним раніше в м.Сімферополі, нарахував відсотки, що є не вірним. Він звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з питанням повернення вказаних коштів, але йому було відмовлено в цьому. Вказаними діями банку йому завдана матеріальна і моральна шкода. Вважає, що вказану шкоду повинен відшкодовувати банк, оскільки саме банк неправомірно списав його кошти та не повертає їх і зараз. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» заподіяну йому матеріальну шкоду в сумі 1 000 грн., моральну шкоду 10 000 грн. і всі понесені витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 18 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове, про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У зв'язку з цим вважається, що особою позивача обраний неналежний спосіб захисту права у даній справі. Зокрема, позивач вважає, що йому завдано майнової шкоди та підставою задоволення позову вказує ст. 1166 ЦК України.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ, ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14 жовтня 2014 року № 1702-VII, а також розділу 2 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою № 492 правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року, на банки як суб'єкти первинного фінансового моніторингу покладено обов'язок щодо ідентифікації, верифікації клієнтів (їхніх представників), вивчення клієнтів та уточнення інформації про клієнтів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону № 1702-VII вивчення клієнта - процес отримання суб'єктом первинного фінансового моніторингу під час ідентифікації та/або в процесі обслуговування клієнта інформації щодо фінансового стану клієнта та змісту його діяльності; проведення оцінки фінансового стану клієнта; визначення належності клієнта або особи, яка діє від його імені, до національних або іноземних публічних діячів, діячів, що виконують політичні функції в міжнародних організаціях, або пов'язаних з ними осіб; з'ясування місця його проживання або місця перебування чи місця тимчасового перебування в Україні (усіх даних щодо адреси місця проживання (перебування): назва країни, регіону (області), району, міста (села, селища), вулиці (провулку), номера будівлі (корпусу), номера квартири).

Згідно зі ст. 64 Закону № 2121-III банк має право витребувати інформацію, яка стосується ідентифікації клієнта (в тому числі керівників клієнта - юридичної особи, представника клієнта), вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, здійснення поглибленої перевірки клієнта, в органів державної влади, державних реєстраторів, банків, інших юридичних осіб, а також здійснювати заходи щодо збору такої інформації з інших джерел.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону № 1702-VII суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний здійснювати управління ризиками з урахуванням результатів ідентифікації, верифікації та вивчення клієнта, послуг, що надаються клієнту, аналізу операцій, проведених ним, та їх відповідності фінансовому стану і змісту діяльності клієнта. Суб'єкт первинного фінансового моніторингу під час здійснення управління ризиками враховує рекомендації, визначені чи надані відповідними суб'єктами державного фінансового моніторингу, які згідно з цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб'єктами первинного фінансового моніторингу.

Пунктом 36 ст. 1 Закону № 1702-VII надано визначення ризиків - це небезпека (загроза, уразливі місця) для суб'єктів первинного фінансового моніторингу бути використаними з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення під час надання ними послуг відповідно до характеру їх діяльності.

Також, у відповідності до п. 43 ст. 1 Закону № 1702-VII управління ризиками - заходи, які здійснюються суб'єктами первинного фінансового моніторингу, із створення та забезпечення функціонування системи управління ризиками, яка передбачає, зокрема, визначення (виявлення), оцінку (вимірювання), моніторинг, контроль ризиків, з метою їх зменшення.

На виконання вищезазначених обов'язків та в межах чинного законодавства України банк у своїй діяльності керується ст. 17, 65 Конституції України, ст. 5, 11, 20, 21, 28, 29 Закону України «Про інформацію», ст. 3, 6 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» , ст. 2, 6, 7 Закону України «Про захист персональних даних», ст. 396 КК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві зазначав, що підтверджується також матеріалами справи, він є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» і користується кредитним картковим рахунком ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.3-8, .

Під час військової служби в АР Крим в нього був залишений не погашений кредит в сумі 419 грн. 12 коп. та погасити вчасно він його не зміг, є заборгованість.

Зазанчав, що 18 листопада 2014 року у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» в м.Херсоні він відкрив новий кредитний рахунок за номером 5168…………..3055 зі ставкою 00 грн. 00 коп.

В подальшому для погашення заборгованості по вказаним кредитам позивач ОСОБА_1 відкрив ще два рахунки в м. Херсоні.

27 серпня 2016 року через сервісні послуги «Приват-24» позивач дізнався про поновлення дії першого рахунку і наявність на ньому заборгованості.

З метою уникнення негативних наслідків позивач погашав борг шляхом переказу 1000 грн. з карткового рахунку за номером 5168…………..3055 на новоутворений ним рахунок в банку 5168…….3438 (а.с.13).

В кінці серпня 2016 року ОСОБА_1 дізнався, що банк закрив раніше поновлений рахунок, але коштів йому не повернув.

Позивач 04 листопада 2016 року звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з питанням повернення переплачених вказаних коштів в розмірі 580 грн. (а.с.14).

Листом від 13 листопада 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» повідомили позивача, що за його карткою Універсальна відсотки, пеня, штрафи на період мобілізації не нараховувалися (а.с.15).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, ОСОБА_1 посилався на те, що в серпні 2016 року банк в односторонньому порядку самостійно активував кредитний рахунок, раніше відкритий ним в м.Сімферополі та нараховував в односторонньому порядку відсотки за несвоєчасне повернення коштів в розмірі 726 грн. 35 коп.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Однак, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів порушення банком його прав.

Позивач зазначав про те, що він сам з власної ініціативи перерахував кошти з одного свого рахунку на інший свій рахунок, відкриті ним в ПАТ КБ «Приватбанк». Зазначене підтверджується наданими банком виписками (а.с.113-116).

Таким чином, доказів на підтвердження того, що банк своїми діями порушив права позивача суду не надано.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

В матеріалах справи відсутні та позивачем не надано належних доказів спричинення банком моральної шкоди, заподіяння позивачу моральних страждань, зокрема неправомірність поведінки відповідача, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації, чого зроблено не було.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом не правильно встановлено обставини справи є необгрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О СТ А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді