Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 686/24933/16-ц

провадження № 61-32305св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Пастощука М. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником зазначеного житлового приміщення, в якому на праві члена сім'ї власника проживала його колишня дружина ОСОБА_5

У листопаді 2015 року відповідачка добровільно залишила квартиру, не проживає у ній без поважних причин понад один рік і не сплачує комунальні послуги, у зв'язку з чим просив визнати її такою, що втратила право користування цим житлом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не довів факту непроживання ОСОБА_5 у спірній квартирі понад один рік.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 02 серпня 2017 року скасовано рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 липня 2017 року та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, виходив із наявності підстав для застосування частини другої статті 405 ЦК України. ОСОБА_5 більше року без поважних причин не проживала у спірній квартирі, що доведено як письмовими доказами, так і показами свідків.

У серпні 2017 року ОСОБА_5 через представника ОСОБА_6 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 686/24933/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано у 2004 році.

Після розірвання шлюбу сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка ОСОБА_7

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 в яку в 2013 році ОСОБА_5 вселилась в якості члена сім'ї власника житлового приміщення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що у листопаді 2015 року відповідач добровільно залишила займане житлове приміщення та з цього часу не проживає в ньому.

На підтвердження своїх доводів надав акт від 15 грудня 2016 року затверджений житлово-експлуатаційної конторою № 1, згідно з яким з початку листопада 2015 року ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі.

Допитані під час розгляду справи свідки підтвердили, що ОСОБА_5 у листопаді 2015 року добровільно залишила житло та не проживає в ньому.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 зазначала, що не проживає у квартирі з поважних причин. Водночас, такі причини не навела, доказів суду не надала.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частинами першою, другою статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що ОСОБА_5 понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі № АДРЕСА_1, доказів того, що ОСОБА_4 чинив перешкоди, не надала, що є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), зробив правильний висновок про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не містить обґрунтувань та посилань на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення процесуальних норм, а її доводи зводяться лише до переоцінки показів свідків, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Хмельницької області від 02 серпня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат