Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа №330/2119/15-ц

провадження №61-15717св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Чикалов МаксимВалерійович, Кравцов Артем Вікторович, Колодій Юлія Анатоліївна, Далія Сергій Олександрови,

відповідач - ОСОБА_5,

представники відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2017 року у складі судді Федорець С. В. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року у складі колегії суддів:

Полякова О. З., Крилової О. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк», банк) звернувся до суду до ОСОБА_5, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 864 381,77 грн.

Позов мотивовано тим, що за умовами кредитного договору від 07 вересня 2007 року, укладеного між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, останній отримав кредит у розмірі 58 760 доларів США на умовах, визначених договором, терміном до 07 вересня 2037 року. Відповідач порушив взяті на себе зобов'язання. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 25 листопада 2015 року має заборгованість у розмірі 77 877,27 доларів США, що еквівалентно 1 864 381,77 грн, яку банк просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги банку є необґрунтованими, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. У суду за наданими позивачем доказами немає об'єктивної можливості з'ясувати, чи звернуто стягнення на предмет іпотеки на даний час, на яку саме суму і яка частина заборгованості залишилася непогашеною внаслідок звернення такого стягнення. Крім того, на думку суду, саме на частину заборгованості по тілу кредиту, яка залишилася після звернення стягнення та продажу нерухомого майна, позивач мав право нараховувати відсотки та штрафні санкції за невиконання зобов'язання.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ПриватБанк» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами позовні вимоги щодо обґрунтованості зазначеного розміру заборгованості за кредитним договором.

У зв'язку з чим, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263 ЦПК України 2004 року належно оцінив надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року, ПАТ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та задовольнити позов банку у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було враховано, що коштів, які надійшли від реалізації предмету іпотеки, було недостатньо для погашення заборгованості в повному обсязі, тому вимога банку щодо стягнення з відповідача залишку заборгованості по кредиту повністю відповідає нормам чинного законодавства. При поданні позовної заяви вже було враховано кошти, які надійшли від продажу предмету іпотеки. При цьому, відповідачем не надано доказів на спростування заборгованості по кредиту чи її розміру.

Крім того, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, що набрало законної сили 06 травня 2014 року, не могло бути виконано примусово, оскільки 03 червня 2014 року Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Предмет іпотеки проданий самим відповідачем з дозволу банку, а гроші, що надійшли від покупця, зараховані на рахунок відповідача, що зазначений в пункті 7.2 кредитного договору. Кошти від продавця надійшли 25 вересня

2015 року в сумі 14 759,83 доларів США. Розмір боргу на день виконання рішення та розмір боргу, що залишився після внесення цієї суми, наведений в розрахунку заборгованості, який додано до позову.

Борг відповідача складав 84 601,89 доларів США. Коштів що надійшли, було недостатньо для сплати всього боргу. З урахуванням черговості, що визначена в пункті 3.3 кредитного договору, за рахунок коштів, що надійшли від продажу, сплачений прострочений кредит, частина процентів і неустойки.

Судами наведеного не враховано, у зв'язку із чим їх висновки про необґрунтованість позову про стягнення заборгованості по кредитному договору передчасні. Відповідач в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України не виконав взятого на себе зобов'язання, сума заборгованості підлягає стягненню з нього на користь банку у повному обсязі.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направили.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 07 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, укладено кредитний договір, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 58 760 доларів США на строк до 07 вересня 2037 року та зобов'язався повернути кредит зі сплатою відсотків в строки та в порядку, встановленому договором.

Відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного надання банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Згідно наданого банком розрахунку, станом на 25 листопада 2015 року заборгованість позивача за кредитним договором становить 77 877,27 доларів США та складається з: 42 833,80 доларів США - заборгованість за кредитом; 17 757,57 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 969,92 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 9 597,59 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; штрафи відповідно до договору: 10,44 доларів США - штраф (фіксована частина), 3 707,94 доларів США - штраф (процентна складова).

Також встановлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 вересня 2007 року у розмірі 487022,80 грн звернуто стягнення на користь ПАТ «ПриватБанк» на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 67, 05 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_5, з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативио-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Також у вказаному рішенні ухвалено виселити ОСОБА_5 та інших осіб, які зареєстровані у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1. Дане рішення суду набуло законної сили 06 травня 2014 року.

Відповідно до відповіді Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя від 23 червня 2016 року, на запит суду повідомлено, що відповідно до даних книг вихідної кореспонденції та бази даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень за період з 2013 року по

2016 року виконавчий документ у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, до відділу не надходив.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених банком вимог та суми заборгованості по кредитному договору, зокрема, в силу відсутності об'єктивної можливості з'ясувати, чи звернуто стягнення на предмет іпотеки, на яку саме суму і яка частина заборгованості залишилася непогашеною внаслідок звернення такого стягнення.

В процесі апеляційного розгляду справи, позивач посилався на те, що предмет іпотеки, на який було звернуто стягнення за вищевказаним рішенням, було реалізовано 25 вересня 2015 року самим відповідачем з дозволу та за погодженням банку, проте кошти від реалізації предмета іпотеки у розмірі 84 601,89 грн є недостатніми для погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором.

У апеляційній скарзі позивач вказував на те, що при поданні позову у розрахунку заборгованості вже було враховано кошти (84 601,81 грн), які надійшли від продажу предмету іпотеки, а вимога банку стосується залишку заборгованості по кредиту. На підтвердження цих доводів до апеляційної скарги додано виписку з рахунку, витяг з розрахунку заборгованості, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність вимог позивача щодо розміру заборгованості по кредитному договору, суми нарахованої ним заборгованості та підстави для її стягнення.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частин першої третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

За змістом частини четвертої статті 591 ЦК України та частини сьомої статті 47 Закону України «Про іпотеку», якщо сума, одержана від реалізації предмета застави (іпотеки), не покриває вимоги заставодержателя (іпотекодержателя), він має право отримати суму, якої не вистачає (решту суми).

Звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки не покриває вимоги іпотекодержателя, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум.

Безспірно встановивши, що на підставі кредитного договору від 07 вересня 2007 року, ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 58 760 доларів США, суд апеляційної інстанції у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, належним чином не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не забезпечив повного та всебічного її розгляду, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам, не сприяв сторонам здійсненню їх процесуальних прав, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку із недоведеністю позовних вимог банку про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Апеляційним судом не враховано, що факт отримання коштів ОСОБА_5 не оспорювався, договір ним частково виконувався, позивачем не оспорювався факт реалізації предмета іпотеки відповідачем за його згодою та направлення коштів від продажу на часткове погашення заборгованості.

Обставин щодо припинення зобов'язання за кредитним договором в силу його належного виконання відповідно до статті 599 ЦК України апеляційним судом не перевірено та не встановлено.

Доводи апеляційної скарги позивача, що коштів від реалізації предмета іпотеки не вистачило для повного погашення заборгованості, на підтвердження яких заявником було подано виписку з рахунку, витяг з розрахунку заборгованості, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, апеляційним судом не досліджено.

Розрахунок заборгованості, наданий банком, апеляційним судом взагалі не досліджувався. Суд обмежився посиланням на ненадання банком відомостей щодо реалізації предмета іпотеки, за якою ціною він відчужений, яка сума заборгованості була погашена за рахунок реалізованого майна та яка частина заборгованості залишилася непогашеною.

Разом із тим, від встановлення вказаних обставин суд апеляційної інстанції фактично самоусунувся та встановивши, що предмет іпотеки був реалізований боржником за згодою банку, не перевірив, чи не відбулось позасудового врегулювання спору, що за змістом частини шостої статі 36 Закону України «Про іпотеку» виключало будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на обґрунтовану підставу для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року).

Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних правовідносин, апеляційний суд не виконав вимог закону та в порушення умов договору залишив без змін рішення місцевого суду, яким повністю відмовлено у стягненні боргу фактично через відсутність інформації про вартість реалізованого іпотечного майна без дослідження і перевірки наданого банком розрахунку заборгованості, який, згідно доводів позивача враховує суми, сплачені від реалізації іпотеки.

Суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд апеляційної інстанції не дослідив графік погашення кредиту, не перевірив обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу, не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначив обсяг відповідальності боржника.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності і обґрунтованості, апеляційний суд, пославшись на недоведеність розміру кредитної заборгованості, формально відмовив, спір фактично залишився не вирішеним.

Вищевказані порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості та призвело до передчасних висновків про відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості з підстав недоведеності розрахунку заборгованості.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За таких обставин, прийнята апеляційним судом постанова про залишення без змін рішення місцевого суду не може вважатися законною і обґрунтованою, у зв'язку із чим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України її слід скасувати з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І.М. Фаловська

С. П. Штелик