Постанова
Іменем України
14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 688/3056/15-ц
провадження № 61-23497св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач Військова частина НОМЕР_1 ,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 23 січня 2017 року у складі колегії суддів: Пастощука М. М., Купельського А. В., Спірідонової Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У серпні 2015 року Військова частина НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що у період з 05 лютого 2004 року до 30 вересня 2011 року ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді начальника сховища відділу зберігання артилерійського озброєння.
У зв`язку із звільненням з військової служби відповідач відповідно до наказу командира військової частини від 05 квітня 2011 року здійснив передання військово-технічного майна, яке знаходилось у нього на відповідальному зберіганні. Під час приймання-передачі військово-технічного майна було виявлено нестачу майна, яке знаходилося у нього на відповідальному зберіганні, на загальну суму 70 271,61 грн.
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 25 березня 2014 року з ОСОБА_1 стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 61 853,18 грн, невідшкодованих збитків.
21 квітня 2014 року на підставі заяви ОСОБА_1 щодо додаткової службової перевірки для визначення правильності нарахування суми, яка підлягає стягненню за акумуляторні батареї, був виданий наказ командира ВЧ НОМЕР_1 № 23 про проведення службової перевірки.
Під час проведення службової перевірки встановлено, що необхідно провести донарахування вартості 68 штук акумуляторних батарей на загальну суму 9 677,36 грн, яку повинен відшкодувати відповідач.
На підставі викладеного ВЧ НОМЕР_1 просила стягнути з ОСОБА_1 9 677,36 грн матеріальної шкоди.
Заочним рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 серпня 2016 року (у складі судді Цідик А. Ю.) позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 9 677,36 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 25 березня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено обставини нестачі майна, яке знаходилося у ОСОБА_1 на відповідальному зберіганні. Вказане рішення, яке набрало законної сили, та відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) є преюдиційним, тому вказані обставини не доводяться знову. Отже, з вини начальника сховища ОСОБА_1 як особи, що в силу закону несе повну матеріальну відповідальність за збереження військово-технічного майна, виникла нестача такого майна, що підлягає відшкодуванню на користь військової частини.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 23 січня 2017 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач, у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) не надав належних доказів обґрунтованості заявлених вимог.
Позивач відповідно до Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (далі Положення), не довів факт заподіяння прямої дійсної шкоди ОСОБА_1 при неналежному, незадовільному виконанні службових обов`язків на займаній посаді, оскільки акумуляторні батареї, нестача яких ставиться у вину ОСОБА_1 , на окремому бухгалтерському обліку не знаходилися, а в акті зазначено лише про припущення щодо їх нестачі та кількості.
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ВЧ НОМЕР_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не надав суду доказів того, що ОСОБА_1 , як особа, що в силу закону несе повну матеріальну відповідальність за збереження військово-технічного майна, передав акумуляторні батареї згідно з нарядом. Отже збитки, завдані державі ОСОБА_1 при неналежному виконанні службових обов`язків на займаній раніше посаді, підлягають відшкодуванню в повному обсязі.
У відзиві на касаційну скаргу, поданому у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 зазначає, що акт службової перевірки від 10 лютого 2014 року складений лише однією особою, яка проводила службову перевірку, помічником командира частини з матеріально-технічного забезпечення майором ОСОБА_2 всупереч Положенню про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах,затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 2000 року № 748.
14 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 з 05 лютого 2004 року проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді начальника сховища відділу зберігання артилерійського озброєння.
На виконання наказу командира військової частини від 05 квітня 2011 року з зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з військової служби, було призначено комісію для приймання-передачі озброєння і військово-технічного майна у відділі зберігання артилерійського озброєння.
Під час приймання-передачі військово-технічного майна було виявлено нестачу майна, яке знаходилося на відповідальному зберіганні ОСОБА_1 , на загальну суму 70 271,61 грн.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 30 вересня 2011 року старшину ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 30 вересня 2011 року.
Після звільнення з Військової частини ОСОБА_1 з 03 жовтня 2011 року був прийнятий на роботу у ВЧ НОМЕР_1 на посаду вантажника, з 15 травня 2012 року переведений на посаду підсобного робітника; за період з 03 жовтня 2011 року до 01 серпня 2013 року із заробітної плати ОСОБА_1 утримано 8 418,43 грн.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01 серпня 2013 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 01 серпня 2013 року на підставі пункту першого статті 36 КЗпП України.
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 25 березня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ВЧ НОМЕР_1 стягнуто 61 853,18 грн матеріальної шкоди.
Рішення суду, яке набрало законної сили, у цій справі є преюдиційним згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень).
20 січня 2014 року відповідач, не погоджуючись із законністю нарахування ВЧ НОМЕР_1 суми нестачі майна, звернувся до командування частини щодо додаткової службової перевірки для визначення правильності нарахування суми, яка підлягає стягненню за акумуляторні батареї.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 21 квітня 2014 року про призначення службової перевірки за фактом звернення ОСОБА_1 призначено службову перевірку.
Згідно з актом службової перевірки за фактом звернення ОСОБА_1 від 10 лютого 2014 року встановлено, що ОСОБА_1 потрібно провести донарахування нестачі на суму 9 677,36 грн вартості 68 штук акумуляторних батарей.
Вказаний акт складений помічником командира частини з матеріально-технічного забезпечення майором ОСОБА_2 .
Проте пунктом 21 Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 2000 року № 748, передбачено, що інвентаризаційний опис складається у двох примірниках (у разі заміни матеріально відповідальної особи в трьох), які підписуються головою і усіма членами інвентаризаційної комісії, а також матеріально відповідальною особою та командиром (начальником) підрозділу, де проводилася інвентаризація.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
У спорах про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.
Пунктом 2 Положення передбачено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Військове майно це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.
Згідно з пунктом 3 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди з ОСОБА_1 у розмірі 9 677,36 грн матеріальної шкоди, недонарахованої за нестачу матеріальних цінностей, ВЧ НОМЕР_1 посилалася на акт службової перевірки за фактом звернення громадянина ОСОБА_1 від 10 лютого 2014 року та відомість визначення залишкової вартості військового майна від 26 лютого 2014 року.
Згідно з пунктом 13 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
Разом з тим апеляційний суд вірно встановив на підставі належним чином оцінених доказів, що висновки, викладені в вищевказаному акті службової перевірки, здійснені на припущеннях, кількість виробів, які відсутні, не встановлена. Формулювання у акті висновків зі словами «можливо» не є належними та допустимими доказами підтвердження нестачі, її розміру.
Установлено, згідно з відомістю визначення залишкової вартості військового майна від 26 лютого 2014 року, вбачається, що акумуляторні батареї, нестача яких ставиться у вину ОСОБА_1 , на окремому бухгалтерському обліку не знаходилися.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).
Отже, апеляційний суд установив, що будь-яких інших доказів, крім акта службової перевірки та вказаної відомості, які підтверджували б вину відповідача ОСОБА_1 у заподіянні шкоди ВЧ НОМЕР_1 нестачею акумуляторних батарей, зокрема, первинних даних бухгалтерського обліку, матеріалів інвентаризацій, які виявили б нестачу чи лишки військового майна, матеріали справи не містять.
Тому, враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність вини у діях відповідача щодо нестачі матеріальних цінностей додатково на суму 9 677,36 грн.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, апеляційний суд з урахуванням вказаних норм матеріального права, зокрема Положення, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 23 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська