04.06.2018 Справа № 756/1939/18
Справа пр. №2/756/3033/18
ун. №756/1939/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2018 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Приходько І.А.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08 червня 2007 року між Акціонерним комерційним банком "Імексбанк" (далі - АКБ "Імексбанк"), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Імексбанк" (далі - ПАТ "Імексбанк"), та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №63-07, згідно з яким кредитодавець надав позичальнику кредит у сумі 90000,00 доларів США на строк до 07 червня 2012 року. Процентна ставка за користування кредитом - 14% річних.

Цього ж дня для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, узятих на себе за кредитним договором, АКБ "Імексбанк" та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 передала АКБ "Імексбанк" в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1

Позичальник ОСОБА_3 належним чином не виконувала взяті на себе за кредитним договором зобов'язання щодо своєчасного та у повному обсязі повернення кредиту, допустила заборгованість з його сплати.

Як стверджував позивач, за договором від 30 листопада 2017 року ПАТ "Імексбанк" відступило йому право вимоги за іпотечним договором від 08 червня 2007 року.

Станом на 30 листопада 2017 року загальна сума заборгованості ОСОБА_3 склала 94534,68 доларів США, в тому числі заборгованість зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 88164,00 доларів США; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 6370,68 доларів США.

З цих підстав ОСОБА_2 просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 08 червня 2007 року №63-07 у сумі 94534,68 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом визнання за позивачем права власності на це майно.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги свого довірителя, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлялася, надіслала до суду заяву, в якій визнала позовні вимоги та просила суд розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 08 червня 2007 року АКБ "Імексбанк" та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №63-07, за умовами якого банком надано позичальнику кредит у сумі 90000,00 доларів США на строк до 07 червня 2012 року (а. с. 11-13).

За договором від 30 листопада 2017 року №68 ПАТ "Імексбанк" (цедент) відступило ОСОБА_2 (цесіонарій) право вимоги до боржника ОСОБА_3 за кредитним договором від 08 червня 2007 року №63-07 (а. с. 71-72).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

АКБ "Імексбанк" належно виконало умови кредитного договору, надавши ОСОБА_3 кредитні кошти у сумі 90000,00 доларів США.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з п. 1.1. кредитного договору позичальник зобов'язалася повернути кредит у термін до 07 червня 2012 року.

Однак ОСОБА_3 належним чином не виконала взяті на себе за кредитним договором від 08 червня 2007 року №63-07 зобов'язання, своєчасно не повернула кредит, не сплатила проценти за користування ним.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

На час розгляду справи заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором від 08 червня 2007 року №63-07 становить 94534,68 доларів США, в тому числі заборгованість зі сплати кредиту (основного боргу) у сумі 88164,00 доларів США; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 6370,68 доларів США.

Ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до норми ч. 6 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

08 червня 2007 року для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, узятих на себе за кредитним договором від 08 червня 2007 року №63-07, ОСОБА_3 передала АКБ "Імексбанк" в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, про що між сторонами було укладено іпотечний договір (а. с. 14-15).

За договором від 30 листопада 2017 року №68 ПАТ "Імексбанк" відступило ОСОБА_2 право вимоги до боржника ОСОБА_3 за кредитним договором від 08 червня 2007 року №63-07 (а. с. 16-19).

30 листопада 2017 року ПАТ "Імексбанк" та ОСОБА_2 уклали договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав право вимоги за іпотечним договором від 08 червня 2007 року та набув прав та обов'язків іподекодавця за цим договором (а. с. 16-19).

Оцінюючи правомірність вимог ОСОБА_2 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом визнання за позивачем права власності на це майно, суд виходить з такого.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В іпотечному договорі від 08 червня 2007 року міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Так, відповідно до п. 5.1. іпотечного договору від 08 червня 2007 року іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на свій розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса; у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність. Право на звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває у випадку невиконання боржником умов кредитного договору (п. 3.1.4. іпотечного договору).

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У ст. 12 Закону України "Про іпотеку" вказано, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі ст. 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України "Про іпотеку".

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, щост. 37 Закону України "Про іпотеку" не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до норми цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у ч. 1 ст. 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяженьє: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з п. п. 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до ст. ст. 38, 39 Закону України "Про іпотеку" можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Таким чином, суд дійшов висновку, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку" є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог ст. ст. 328, 335, 392 ЦК України, положень ст. ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку" суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем (такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №760/14338/15-ц).

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позову до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом визнання за позивачем права власності на це майно.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 328, 335, 392, 526, 530, 533, 536, 549, 550, 551, 553, 554, 610, 625, 1049, 1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 33-40 Закону України "Про іпотеку" та, керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук