АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1840/18 Справа № 175/5002/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря судового засідання Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, договорів іпотеки та поруки, -

в с т а н о в и л а:

28 грудня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, в якому просив, визнати кредитний договір за № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року укладений між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 недійсним, визнати договір іпотеки № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року укладений між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 недійсним, визнати договір поруки № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 недійсним (а.с.3-6).

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», треті особи Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, договорів іпотеки та поруки відмовлено (а.с.85-88).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с.91-93).

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що рішення прийнято при неповному зясуванні обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи та порушення норм процесуального права.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір за № DNHDGK00000330, відповідно до якого банком надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти готівкою через касу у сумі 59524,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 03 серпня 2021 року, а також 9372,72 доларів США на сплату страхових платежів (а.с.7-8).

В забезпечення зобов'язання по кредитному договору, 04 серпня 2006 року між позичальником та банком укладено договір іпотеки № DNHDGK00000330, відповідно до умов якого позичальник передав, а банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Литовська, будинок 3, секція 1, квартира 7 (а.с.13-15).

Також в забезпечення зобов'язань по кредитному договору 04 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки № DNHDGK00000330/1, відповідно до якого поручитель відповідає перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому розмірі, що і позичальник (а.с.16).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що розділ 1 Кредитного договору № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року містить істотні умови договору. Таким чином, позичальник був належним чином ознайомлений з умовами підписання кредитного договору та погодився на такі умови, про що свідчить підпис позивача на кожному аркуші спірного договору. Так само, позивач був належним чином ознайомлений з умовами підписання договору поруки та погодився на такі умови, про що свідчить його підпис на спірному договорі. Крім того, на протязі часу позивач сплачував передбачені договором платежі, що свідчить про те, що він був знайомий з усіма умовами цього договору і добровільно погодився їх виконувати. Подальші послідовні та узгоджені дії позивача, який отримав кредит ще у серпні 2006 року, а до суду з приводу оскарження кредитного договору не звертався, свідчать про визнання ним кредитного договору, як такого, що відповідає вимогам закону та його волевиявленню. Суд першої інстанції вважав відсутніми обставини для визнання недійсним кредитного договору № DNHDGK00000330, та як слід відсутність підстав для визнання недійсними договорів поруки та іпотеки.

Проте, колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим , тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права , на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Відповідно до ст. 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким актом цивільного законодавства є Закон України «Про захист прав споживачів», згідно з ч.4 ст.11 якого в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Частина 3 ст. 203 ЦК України визначає, що волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на висновок експертного дослідження № 70/36-05 від 04.02.2016 року проведеного старшим експертом сектору економічних, товарознавчих досліджень та оцінювальної діяльності ОСОБА_6 (а.с.17-41).

За результатами експертного економічного дослідження встановлено, що :

-при розрахунку відсотків за весь час користування кредитом відповідно до кредитного договору № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 використовувалася відсоткова ставка 12,00 відсотків річних, та відсотки розраховувалися за методом «Факт/360», що призводить до штучного збільшення відсотків на 1,39 % чи 1,67 % у високосний рік.

-у звязку з використанням методу нарахування відсотків «Факт/360» ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотки за кредитним договором № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року були штучно збільшені, що призвело до збільшення зобовязань по сплаті відсотків на суму 3268,00 дол. США, збільшення зобовязань по сплаті комісії на суму 500,00 дол. США та збільшенні кінцевого строку погашення кредиту на 4 місяці.

-відповідно до кредитного договору № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, при нарахуванні відсотків за ставкою 12,00 % за умови нарахування відсотків за методом «Факт/факт» загальна сума відсотків за період з 04.08.2006 року по 31.03.2021 року становитиме 66656,87 дол. США.

-відповідно до кредитного договору DNHDGK00000330 від 04.08.2006 укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4, при нарахуванні відсотків за ставкою 12,00% за умови нарахування відсотків за методом «Факт/факт» та при внесенні щомісячного ануітетного платежу у розмірі 845,78 дол. США кінцевий строк погашення кредиту буде 31.03.2021 р., що не відповідає строку визначеному в договорі - 03.08.2021 р.

-станом на 04.02.2016 р. заборгованість позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року становить 3228,05 дол. США, в тому числі: по комісії - 1250,00 дол. США, по відсотках -53,17 дол. США, по кредиту - 1894,88 дол. США.

-загальна сума коштів сплачених позичальником ОСОБА_4, яка відображена у виписці банку по рахунку 7333 становить 91338,38 дол. США. За результатами експертного дослідження документально на підставі квитанцій на погашення заборгованості по кредитному договору підтверджується сплата коштів у сумі 92408,38 дол. США. Відповідно до наданих квитанцій встановлено, що банком не проведено зарахування коштів по рахунку позичальника ОСОБА_4 по трьох квитанціях на загальну суму 1070 дол. США, в т.ч.:

-від 03.12.2011 р. - 300 дол. США;

-від 05.04.2012 р.- 420 дол. США;

-від 04.07.2013 р. - 350 дол. США.

-при розрахунку відсотків за весь час користування кредитом відповідно до кредитного договору DNHDGK00000330 від 04.08.2006 укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 використовувалася відсоткова ставка 12, 00 відсотків річник, та відсотки розраховувались за методом «Факт/360», що призводить до штучного збільшення відсотків на 1,39% чи 1,67% у високосний рік.

-у звязку з використанням методу нарахування відсотків «Факт/36» ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотки за кредитним договором № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року були штучно збільшені, що призвело до збільшення зобовязань по сплаті відсотків на суму 3268,00 дол. США (69924,87 дол. США 66656,87 дол. США), збільшення зобовязань по сплаті комісії на суму 500,00 дол. США (22500,00 дол. США 22000,00 дол. США) та збільшенні кінцевого строку погашення кредиту на 4 місяці (03.08.2021 р. 31.03.2021 р.).

-у виписці банку несвоєчасно відображається погашення заборгованості, наприклад:

-Квитанція про погашення заборгованості від 13.10.2006 р. на суму 8000 дол. США, а відображено у виписці 30.10.2006 р.

-Квитанція про погашення заборгованості від 08.10.2007 р. на суму 10000 дол. США, а відображено у виписці 29.10.2007 р.

Зазначені невідповідності в датах зарахування коштів призводять до додаткового нарахування відсотків.

Як розяснив Пленум Верховного суду України у своїй постанові № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», а саме п. 17 висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу", і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Суд першої інстанції не дослідив висновок, як доказ не надав йому оцінку, а лише формально зазначив, що він зроблений не за ухвалою суду.

Проте, вказаний висновок є чітким та конкретним, обґрунтованим та достатньо мотивованим, виконаний на підставі відповідних методик, а тому суд приходить до висновку, що він, з точки зору ст. 77-80 ЦПК України, є належним та допустимим доказом у справі.

Отже, висновком експерта було підтверджено посилання позивача щодо порушення його прав, які охороняються законом, в даному випадку, Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

В порушення вказаної норми права, переддоговірної роботи банк з позичальником не провів. Також його не було повідомлено про сукупну вартість кредиту.

В звязку з цим ОСОБА_4 був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання, що призвело до порушення прав Позичальника, як споживача фінансових послуг, його обману, та зайвих витрат.

Таким чином, банк приховав важливу інформацію про умови кредитування.

Відповідно до пп. 1, 2, 5, 6 абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

В порушення вказаних норм чинного законодавства, кредитний договір № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року абсолютно не відповідає зазначеним вимогам. Банк не повідомив позивача ані про сукупну вартість кредиту, ані про річну відсоткову ставку за кредитом, ні до, ні під час укладання, ні в самому договорі. Таким чином, можна дійти висновку, що банк свідомо ввів його в оману щодо істотної умови договору його ціни.

В підсумку, аналогічні доводи знайшли своє відображення й в експертному висновку.

За положеннями п. 3, 4 ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 та ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що з міст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким актом цивільного законодавства є Закон України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), згідно з ч. 4 ст. 11 якого у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами укладеного сторонами договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Дотримуючись норм ст. 627 ЦК України, необхідно врахувати вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору).

Зокрема за правилами абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування послуги споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладання кредитного договору), крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

В контексті вказаної норми права, слід також визнати недійсним договір іпотеки оскільки цей договір є похідним від головного кредитного договору.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору поруки укладеного 04 серпня 2006 року між Банком і ОСОБА_5, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтями 547, 548 ЦК України, передбачено, що виконання основного зобовязання забезпечується окремою угодою між кредитором та поручителем.

Зі змісту ч.1 ст.553 ЦК України порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обовязку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобовязання та відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобовязання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником. Відповідно до розяснень даних у п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 порука є способом забезпечення виконання зобовязання (ст.553 ЦК України), договір поруки не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Відповідно до ст. 553 ЦК, договір поруки двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Чинним законодавством України також не встановлений обовязок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобовязань перед кредитором.

Згідно зі ст. 626 ЦК порука створює права для кредитора та обовязки для поручителя, безпосередньо на права та обовязки боржника цей вид забезпечення виконання зобовязань не впливає, оскільки зобовязання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2012 р. у справі № 6-51цс11.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

Доводи позивача ОСОБА_4, що оскільки Кредитний договір є недійсним, то як наслідок, недійсним є договір поруки, є помилковими.

Позивачем не доведено, що спірний договір звужує чи порушує його права.

Крім того, ОСОБА_5, який залучений до участі у справі в якості третьої особи, в ході розгляду справи не заявлялися вимоги, щодо визнання недійсним договору поруки, а тому вимоги позивача в цій частині є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, за викладених обставин та з урахуванням висновку експертизи, а також наданих доказів встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішенню суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення частково позовних вимог.

Відповідно до ст. ч.1, 13 ЦПК України, колегія суддів змінює розподіл судових витрат, відповідно до пропорційного розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Головне управління Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, договорів іпотеки та поруки задовольнити частково.

Визнати Кредитний договір за № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_4 недійсним.

Визнати Договір іпотеки № DNHDGK00000330 від 04.08.2006 року укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_4 недійсним.

В частині визнання недійсним Договору поруки № DNHDGK00000330/1 від 04.08.2006 року, що укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_4 судовий збір 2315грн.04 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: