Справа № 183/4512/17
№ 2/183/591/18
23 лютого 2018 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товарна біржа «Дніпропетровська міська біржа нерухомості» про:
визнання дійсним договору купівлі - продажу нерухомості, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а саме: земельної ділянки загальною площею 0,1231 га за адресою: АДРЕСА_1;
визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,1231 га в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 липня 1999 року між ОСОБА_2, як продавцем та ОСОБА_3, як покупцем укладено договір купівлі-продажу нерухомості, а саме: земельної ділянки № АДРЕСА_1 площею 0.1231 га, яка належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності а саме: державний акт серія ДП Нм № НОМЕР_2 від 22 квітня 1999 року. Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», угоду зареєстровано на міській біржі нерухомості. 27 липня 1999 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 кошти в сумі 682 грн. 47 коп. за продаж вищезазначеної земельної ділянки. Угоду було зареєстровано на Дніпропетровській міській біржі нерухомості. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 померла. Позивач, як спадкоємець звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтва позивачу відмовлено через відсутність належних правовстановлюючих документів на спадкове майно, що змусило позивача звернутися з позовом до суду.
Позивач до суду не з`явився, надавши заяву, в якій підтримав позов та просив його задовольнити.
В судовому засіданні 19 січня 2018 року залучено в якості правонаступника ОСОБА_2 Новомосковську міську раду Дніпропетровської області.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов не подавав.
Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав.
Судом 29 листопада 2017 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано спадкові справи після смерті ОСОБА_3, ОСОБА_2, інвентарну справу щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1; копію Державного акту серія ДП Нм № НОМЕР_2 від 22 квітня 1999 року.
В судовому засіданні 19 січня 2018 року залучено в якості правонаступника ОСОБА_2 Новомосковську міську раду Дніпропетровської області.
Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.
Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
У зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності на підставі Державного акту серія ДП Нм № НОМЕР_2 від 22 квітня 1999 року на право приватної власності на землю належала земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1231 га, передана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,1000 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,0231 га /а.с.48/.
З матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що 27 липня 1999 року між ОСОБА_2, як продавцем та ОСОБА_3, як покупцем укладено договір купівлі-продажу нерухомості, а саме: земельної ділянки № АДРЕСА_1 площею 0,1231 га., яка належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності а саме: державний акт серія ДП Нм НОМЕР_3 від 22 квітня 1999 року. Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», угоду зареєстровано на ТБ «Дніпропетровська міська біржа нерухомості». 27 липня 1999 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 кошти в сумі 682 грн. 47 коп. за продаж вищезазначеної земельної ділянки. Угоду зареєстровано на Дніпропетровській міській біржі нерухомості в реєстрі за № 200-н99 /а.с.9/.
Перехід права власності зареєстровано Новомосковським БТІ 11 жовтня 1999 року за р.№ 107-1 /а.с.9, зворот/.
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3 померла /а.с.11/.
ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_2 померла /а.с.43/.
Спадкової справи після смерті ОСОБА_2 не заводилось /а.с.58/.
06 вересня 2017 року за заявою ОСОБА_1, була заведена спадкова справа № 299/2017 до майна померлої ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року за заявою позивача про фактичне прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.
Постановою нотаріуса від 06 вересня 2017 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав того, що спадкоємцем для вчинення нотаріальної дії надано договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 27.07.1999 Дніпропетровською біржею нерухомості за р.№ 200-н99, зареєстрованого в БТІ 11.10.1999 за р. № 107-1, згідно з яким ОСОБА_3 купила земельну ділянку та відповідно до чинного законодавства мала звернутися за проведенням державної реєстрації права власності. Враховуючи, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3 не була проведена померлою за життя, право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у померлої ОСОБА_3 не виникло.
Розглядаючи позовні вимоги суд виходить з наступного.
У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).
За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Так, вирішуючи спір в частині визнання договору дійсним, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу жилого будинку, земельної ділянки або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Лист Міністерства юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.
Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 3 ст. 18 Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII, який діяв станом на час укладання угоди, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку.
Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.
Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві приватної власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана покупцю. Грошові кошти отримані продавцем від покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним.
Вирішуючи позов в частині визнання права власності, суд виходить з наступного.
У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом.
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Ч.1 ст.1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Відповідно до ст.ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Ст.1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Ч.1 ст.1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Ст.1273 ЦК України визначає, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (ч.2 ст.1274 ЦК України).
Таким чином, оскільки наданими суду доказами в своїй сукупності з урахуванням раніше вказаного висновку підтверджується факт набуття спадкодавцем за життя спірної земельної ділянки, позивач, через смерть спадкодавця не може належним чином здійснити реєстрацію переходу права власності. Враховуючи, що позивач, як спадкоємець першої черги за законом своєчасно звернувся з заявою про прийняття спадщини, інших спадкоємців судом не встановлено, підставою відмови у видачі свідоцтва про право власності нотаріусом вказано відсутність належних правовстановлюючих документів, чим порушуються спадкові права позивача, інші особи, які мають право на спадщину за законом чи заповітом на майно, що є предметом спору, у відповідності до матеріалів спадкової справи, з урахуванням доказів, отриманих судом - відсутні, суд приходить до висновку, що аргументи позивача обґрунтовані підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, норми права, на які посилається позивач в обґрунтування позову підлягають застосуванню до даних правовідносин і наявні підстави для визнання за позивачем права власності на майно, належне померлій особі в порядку спадкування за законом, а тому - позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 281-282 ЦПК України, суд -
Визнати дійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки загальною площею 0,1231 га за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,1231 га, передану для: будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,1000 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,0231 га в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Суддя Д.О. Парфьонов