Справа № 127/2-2444/10
Провадження № 22-ц/772/639/2018
Головуючий у суді першої інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача);

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Федчишена С.А., повний текст якого складено 18 січня 2018 року,

в справі №127/2-2444/10

за позовом Вінницької міської ради (позивач)

до ОСОБА_5 (відповідач)

ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача)

про знесення самочинно збудованого нерухомого майна та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки

та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_8 (позивачі)

до Вінницької міської ради (відповідач)

про визнання права власності на будинок, -

встановив:

В березні 2010 року Вінницька міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 без належного дозволу та затвердженого проекту на самовільно захопленій земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Вінниці, здійснив прибудову розміром 4,0*6,2 м з підвалом до своєї квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на самочинність проведеної прибудови, Вінницька міська рада просила ухвалити рішення про її знесення та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки до первинного стану за рахунок ОСОБА_5

В травні 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 звернулися до суду із зустріним позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на будинок, мотивуючи позовні вимоги тим, що за власні кошти ними було зведено в 2000 році прибудову до квартири АДРЕСА_1.

Оскільки будівництво здійснено з дотриманням державних будівельних, санітарно-епідеміологічних та протипожежних норм, а зведена прибудова не порушує прав інших осіб, просили визнати за ОСОБА_5 і ОСОБА_8 право власності на самовільно переобладнану квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 104,1 кв. м., житловою площею 85,1 кв. м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 18 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 вересня 2010 року в задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_8 право власності на самовільно переобладнану квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 18 червня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 червня 2010 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2017 року до участі в даній справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Вінницької міської ради залучено ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2018 року в задоволенні первісного позову Вінницькій міській раді відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_8 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_8 право власності на самовільно переобладнану квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 104,1 кв. м., житловою площею 85,1 кв. м., яка складається з: коридора 1-1 площею 7,4 кв. м., кімнати 1-2 площею 34,3 кв. м., коридора 1-3 площею 3,8 кв. м., кімнати 1-4 площею 10,0 кв. м., кімнати 1-5 площею 27,1 кв. м., їдальні 1-6 площею 13,7 кв. м., санвузла 1-7 площею 3,5 кв. м., кухні 1-8 площею 4,3 кв. м., погреба літ. «П/Б3».

Стягнуто з Вінницької міської ради на користь ОСОБА_5, ОСОБА_8 620 грн. у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

В задоволенні первісного позову Вінницької міської ради про знесення самочинно збудованої прибудови і повернення самовільно зайнятої земельної ділянки суд першої інстанції відмовив з підстав пропуску строку позовної давності.

Задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідна прибудова є самочинною в розумінні статті 376 ЦК України, проте визнав право власності на неї за особами, які її збудували, оскільки таке самочинно збудоване нерухоме майно не порушує права інших осіб.

Не погодившись із рішенням третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов Вінницької міської ради до ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованої будівлі і повернення самовільно занятої земельної ділянки задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання за ними права власності на самовільно переобладнану квартиру АДРЕСА_1 відмовити.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно застосував до вимог Вінницької міської ради строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, і за умов доведеності первісних позовних вимог незаконно відмовив в позові. Крім того, прийшовши до вірного висновку про те, що спірна прибудова є самочинним будівництвом в розумінні статті 376 ЦК України, всупереч вимогам цієї статті визнав за ОСОБА_5 і ОСОБА_8 право власності на неї.

Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 вимоги своєї апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити.

Треті особи ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги підтримали і просили задовольнити.

Представник ОСОБА_5 і ОСОБА_8 - ОСОБА_9 проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Представник Вінницької міської ради, повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд, зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (по 1/2 частці), що підтверджується копією технічного паспорту. Квартира посімейного, спільного заселення розташована на І поверсі одноповерхового будинку та складається з однієї кімнати житловою площею 13,7 кв. м. і складається з кімнати площею 13,7 кв. м., кухні площею 4,3 кв. м. і коридору площею 3,5 кв. м., загальною площею 21,5 кв. м. (т. 1, а.с. 27-31).

Співвласниками квартири №2 в цьому ж будинку є ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (по 1/3 частці), що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло, технічним паспортом на квартиру, що перебуває у власності громадянина (т. 1, а.с. 167-171).

Починаючи з 2000 року ОСОБА_5 і ОСОБА_8 зведено прибудову до квартири АДРЕСА_1, яка складається з коридора 1-1 площею 7,4 кв. м., кімнати 1-2 площею 34,3 кв. м., коридора 1-3 площею 3,8 кв. м., кімнати 1-4 площею 10,0 кв. м., кімнати 1-5 площею 27,1 кв. м., а також побудовано погреб літ. «П/Б3», що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, виготовленим станом на 14.08.2009 року. При цьому зведення прибудови, погреба, збільшення в розмірах сараю, а також облаштування огорожі призвели до захоплення земельної ділянки площею 275 кв. м. (т.1, а.с. 29-32).

04 грудня 2009 року головним інспектором управління інспекції держархбудконтролю у Вінницькій області по Центральному регіону складено щодо ОСОБА_5 протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 97 КпАП України, а постановою заступника начальника інспекції - начальником управління інспекції ДАБК у Вінницькій області Нахтманом Є.В. накладено на нього стягнення у виді штрафу в сумі 170 грн.

ОСОБА_5 визнано винним в тому, що він без належного дозволу з 2000 року побудував прибудову (літ. «Б3»), погріб (літ. «П/Б3»), сарай (літ. «Г») по АДРЕСА_1, що є порушенням статті 29 Закону України «Про планування і забудову території» (т. 1, а.с. 6-10).

Законом України від 20.04.2000 року №1699-ІІІ «Про планування і забудову територій» (далі - Закон №1699-ІІІ), який втратив чинність згідно із Законом України від 17 лютого 2011 року №3038-VI, проте був чинним на момент виникнення спірних правовідносин - зведення ОСОБА_5 і ОСОБА_8 прибудови, суб'єктів містобудування зобов'язано дотримуватися містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки при проектуванні і здійсненні будівництва об'єкта містобудування, а також встановлено, що будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з вимогами законодавства та відповідно до затвердженої проектної документації. Планування окремої земельної ділянки, будівництво та планування на ній будинків і споруд власниками або користувачами здійснюються з урахуванням законних інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будинків і споруд (частини 4, 6, 8 статті 23 Закону).

Статтею 29 Закону було передбачено надання інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - документа, що засвідчує право замовника та підрядника на виконання підготовчих (якщо підготовчі роботи не були виконані раніше відповідно до дозволу на виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж і споруд.

Згідно із пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом №3038-VI.

Згідно з частиною 1 статті 376 ЦК України в редакції, що діяла до 18.01.2012 року житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони: 1) збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або 2) без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже самочинним будівництвом слід розуміти житловий будинок, будівлю, споруду, інше нерухоме майно за наявності хоча б однієї із перелічених трьох умов.

Законом України від 22.12.2011 року №4220-VI, який набрав чинності з 19.01.2012 року в частині першій статті 376 ЦК України слова "без належного дозволу" замінено словами "без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи".

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом №1699-ІІІ дозвіл на виконання будівельних робіт, а з 12.03.2011 року - дозвільний документ, передбачений Законом №3038-VI, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Судом встановлено, що квартира відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_8, до якої ними здійснено прибудову, розташована на першому поверсі, прибудова займає частину прибудинкової земельної ділянки, а тому спір повинен вирішуватися відповідно до правил статті 376 ЦК України.

Встановивши, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1, належить до комунальної власності, в установленому законом порядку ОСОБА_5 під будівництво не передавалася, а прибудову до будинку здійснено без попереднього отримання дозволу на виконання будівельних робіт чи проекту, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вказана прибудова є самочинним будівництвом.

Проте суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин строк позовної давності.

Враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про проведення перебудови самочинно збудованого чи такого, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди и іншого нерухомого майна, а також знесення таких об'єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва.

Вирішуючи ж по суті вимоги позивача Вінницької міської ради про знесення самочинно збудованої прибудови до квартири АДРЕСА_1 та про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки з приведенням її до первинного стану за рахунок ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суд, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинен з'ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Знесення самочинного об'єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловив Верховний Суд України у справі N 6-180цс14.

Крім притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності, йому ще 17 грудня 2010 року направлене попередження із вимогою в термін до 20 січня 2010 року, тобто в місячний строк, ліквідувати самовільне будівництво з приведенням території до попереднього стану (т. 1, а.с 5).

До іншого з співвласників - ОСОБА_8 будь-які заходи адміністративного характеру не застосовувалися й вимоги про усунення порушень їй не направлялися.

Крім того, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону №3038-VI визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року.

Зважаючи на це, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем Вінницькою міською радою не використані всі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винних осіб до відповідальності, а відтак застосування такого крайнього заходу впливу на забудовника як знесення самочинно збудованої прибудови є передчасним.

Апеляційний суд враховує також те, що відповідно до технічного звіту від 26.03.2010 року №35/06-10 обстеження та оцінки технічного стану будівельних конструкцій прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1т. 1, а. с. 72) зазначені прибудова та погріб знаходяться в цілому в нормальному стані, зазначені об'єкти відповідно до висновку ГУ МНС України у Вінницькій області від 08.06.2010 року №01-2/1854 (т. 1, а.с. 86) можливо використовувати за призначенням.

При цьому Вінницькою міською радою рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалося, мешканка квартири АДРЕСА_3, власник будинку №20, а також мешканка квартири №1 у ньому ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_13 відповідно, заперечень проти будівництва не мають, а співвласники квартири АДРЕСА_2 - треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_6 чи ОСОБА_7 відповідних вимог на підставі статей 376, 391 ЦК України, статей 4, 13 ЦПК України не заявляли.

Разом з тим, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання права власності на самовільно переобладнану квартиру також слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з частиною 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Отже на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Натомість суд першої інстанції задовольняючи позов послався на те, що визнання права власності на нерухоме майно не порушує права інших осіб, тобто застосував норму частини 5 статті 376 ЦК України, не звернувши уваги, що зазначене положення закону застосовується у випадку пред'явлення відповідної вимоги саме власниками (користувачами) земельної ділянки, якими позивачі за зустрічним позовом не є.

Таким чином, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи й порушення норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову з інших підстав, а зустрічного позову - в зв'язку з його безпідставністю.

В зв'язку із задоволенням вимог апеляційної скарги з відповідачів відповідно до статті 141 ЦПК України слід стягнути на користь особи, яка подала апеляційну скаргу судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної і касаційної скарг.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Вінницької міської ради до ОСОБА_5, за участю третій осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_8 до Вінницької міської ради про визнання права власності на будинок - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в сумі 859 грн. 32 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного суду шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.

Судді: /підпис/ Міхасішин І.В.

/підпис/ Войтко Ю.Б.

Повний текст постанови складено 05.04.2018

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Стадник І.М.