Справа № 318/62/18 Номер провадження №2/318/211/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2018 р. м. Кам'янка - Дніпровська

Кам'янсько - Дніпровський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Комишньої Н.І.

при секретарі Борисенко П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам»янка-Дніпровська в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування Кам'янсько-Дніпровської райдержадміністрації Запорізької області про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому зазначає, що вона раніше перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 01.12.2000 р. по 26.02.2013 р. В шлюбі у них народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб з ОСОБА_2 розірваний 26.02.2013 року, на підставі рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду. Після розірвання сімейних стосунків, позивач з дитиною залишилась проживати за вказаною адресою, а відповідач виїхав в невідомому напрямку. Таким чином, місце проживання дитини визначено з позивачем, а відповідач згідно рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду від 06.10.2015 року зобов'язаний сплачувати аліменти. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, ніяких нарікань з боку батька дитини та його родичів не має. Відповідач ухиляється від сплати аліментів, в зв'язку з чим згідно ухвали Кам'янсько-Дніпровського районного суду від 04.07.2017 року оголошений в розшук. 22.08.2017 року між позивачем та ОСОБА_4 Енергодарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області був зареєстрований шлюб за актовим записом № 267. На даний час у позивача виникла необхідність у виїзді з дитиною та чоловіком за кордон в період з 15 березня 2018 року по 15 червня 2018 року до Російської Федерації. Виїхати бажає з дитиною та чоловіком. Мета виїзду - туристична, а саме в гості до родичів чоловіка. Позивач бажає з дитиною провести деякий час у родичів в Російській Федерації, які мають бажання ближче познайомитись. Проживати з дитиною буде у родичів в Ростовської області. Оформити дозвіл відповідача ОСОБА_2 у нотаріуса, не має можливості, так як він виїхав в невідомому напрямку, ухиляється від сплати аліментів, знаходиться в розшуку. Позивач вважає, що такий стан питання щодо виїзду до іншої країни шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Ніяких перешкод з боку чоловіка позивача та його родичів для поїздки дитини не має. Ніяких прав та інтересів батька при цьому порушено не буде, оскільки позивач на даний час виїзджає не на постійне місце проживання, а тільки на короткий проміжок часу. Батько дитини все однак ніякої участі у вихованні не бере, право на побаченні взагалі не реалізує. Таким чином, позивач вважає, що така поведінка батька суперечить інтересам дитини, грунтується на його егоїстичних та меркантильних інтересах, у зв'язку з чим виникла необхідність в отримані дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька в судовому порядку. Позивач просить суд надати дозвіл на виготовлення проїзного документа на неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Благовіщенка, Кам'янсько-Дніпровського району, Запорізькій області, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1, для виїзду за кордон без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, останнє відоме місце проживання якого АДРЕСА_1, надати дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Благовіщенка, Кам'янсько-Дніпровського району, Запорізькій області, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1, за межі державного кордону України в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди на такий виїзд його батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, останнє відоме місце проживання якого АДРЕСА_1, а саме до Російської Федерації в період часу з 15.03.2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Ухвалою суду від 22 лютого 2018 року позов прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито, її розгляд постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, а також відзиву на позовну заяву відповідач до суду не подав.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити рішення за наявними в справі матеріалами в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Cудом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.12.2000 року, який рішенням Кам»янсько-Дніпровського районного суду 26 лютого 2013 року, між сторонами було розірвано, справа № 318/429/13-ц.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., який проживає з позивачкою та перебуває на її утримання та вихованні.

З відповідача на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 було стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку відповідача та в зв»язку з несплатою та заборгованістю по аліментам ОСОБА_2 ухвалою Кам»янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04.07.2017 року був оголошений у розшук.

Згідно довідки Кам»янсько-Дніпровського відділу поліції Енергодарського ВП Головного управління Національної поліції в Запорізькій області вд 13.12.2017 року ОСОБА_2 знаходиться у державному розшуку України як особа, яка ухиляється від сплати аліментів та місце його знаходження не встановлено.

На даний час позивачка має можливість та бажання виїхати разом з сином та теперішнім чоловіком за кордон, з туристичною метою, а саме в гості до родичів чоловіка, однак не має можливості це зробити без згоди батька. Отримати згоду неможливо, оскільки позивачці не відоме місце перебування відповідача.

За змістом положень ст.ст. 141,150-152,155,157 СК України, батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, зобов'язані забезпечити її належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення, за загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантуються Конституцією України (ст. 33). Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269,270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст.269 ч.3 ЦК України). Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 272 ч.1 ЦК України). Із указаними нормами кореспондуються положення ст.313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч.1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч.4).

Відповідно до ст.ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини (1950 року), ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ст.33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.ст.7, 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

За змістом ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Позивачем надано докази її спроби отримати від відповідача дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, та намагання відшукати відповідача через Державну виконавчу службу, які не дали позитивного результату.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон з визначенням його початку й закінчення.

До суду позивачкою надано копію листа, який було надіслано на її ім»я з Росії, де позивачку з її сином та чоловіка запрошують в гості для знайомства.

Задовольняючи позов щодо надання дозволу на вивезення дитини за межі України без згоди батька, суд виходить з інтересів дитини та вважає, що подорож за кордон позитивно вплине на розширення світогляду дитини, урізноманітнить її відпочинок, покращить її фізичний та духовний розвиток.

На підставі викладеного, керуючись 4, 5, 76- 81, 259, 263-268, 273, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст.25,313 ЦК України, ст.ст.7,155 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування Кам'янсько-Дніпровської райдержадміністрації Запорізької області про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу батька- задовольнити.

Надати дозвіл на виготовлення проїзного документа на неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Благовіщенка, Кам'янсько-Дніпровського району, Запорізькій області, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1, для виїзду за кордон без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, останнє відоме місце проживання якого АДРЕСА_1.

Надати дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Благовіщенка, Кам'янсько-Дніпровського району, Запорізькій області, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1, за межі державного кордону України в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди на такий виїзд його батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, останнє відоме місце проживання якого АДРЕСА_1, а саме до Російської Федерації в період часу з 15.03.2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Рішення суду може бути оскаржено, шляхом подання апеляційної скарги через Кам'янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи без повідомлення / виклику / учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.І.Комишня