Справа № 357/6659/17 Головуючий у І інстанції Дубановська І. Д.
Провадження № 22-ц/780/2300/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 31.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., членів колегії - Олійника В.І., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання батьківства та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

18 грудня 2017 року ОСОБА_2, звернулася до суду із названим позовом, де просила, з врахуванням уточнень до позовної заяви в судовому засіданні від 14 березня 2018 року,

визнати ОСОБА_3 батьком ОСОБА_4,

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку ( доходу ), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 червня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з вона разом з ОСОБА_3 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вони вели спільне господарство у період з лютого 2008 року до 06 березня 2010 року.

В стосунках 11 листопада 2009 року народилась донька ОСОБА_4.

ОСОБА_3 є батьком дитини, однак він відмовився подати в органи РАЦСу заяву про реєстрацію батьківства, а тому відомості про батька записані відповідно до положень ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

ОСОБА_3 не бажає визнавати своє батьківство та утримувати доньку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 батьком ОСОБА_4.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку ( доходу ), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 червня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що при прийнятті рішення про встановлення батьківства суд приймає до уваги наступні обставини: наявні у справі фотоматеріали про спільне проживання позивача та відповідача.

Відповідач, у свою чергу, доказів на спростування свого батьківства щодо дитини, народженою позивачем, в процесі розгляду справи суду не надав.

При визначенні розміру аліментів суд враховує те, що відповідач працездатний, згідно матеріалів справи зареєстровано шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_5, 01 червня 2011 року у них народилась ОСОБА_6, матір'ю зазначена ОСОБА_7, а батьком ОСОБА_3.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що достеменними доказами підтверджені позовні вимоги ОСОБА_2, а отже з відповідача на користь позивачки слід стягнути аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку ( доходу ), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 червня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині стягнення аліментів, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2018 року, в частині стягнення аліментів, скасувати та ухвалити нове рішення, яким фактично змінити розмір аліментів з 1/6 на 1/3 частку усіх видів заробітку ( доходів ) відповідача.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного ОСОБА_8.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 11 листопада 2009 року народилась ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ОК №144495, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції 19 листопада 2009 року.

Батьками дитини зазначені: матір'ю ОСОБА_2, а батьком ОСОБА_9 ( а.с. 6 ).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, батька ОСОБА_4 зазначено у відповідності до положень ст.135 СК України ( а.с. 7 ).

Згідно актового запису про народження №1983, складеного 19 листопада 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, відомості про батька дитини ОСОБА_4 записані на підставі заяви матері ( а.с. 77 ).

При цьому, ОСОБА_2, зазначає, що саме ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4 та надає на підтвердження цього фотоматеріали про їх спільне проживання ( а.с. 3-5, 8 ).

Окрім цього, ухвалою суду Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2017 року у вищевказаній справі на підтвердження факту батьківства було призначено судово-медичну експертизу, зокрема, для визначення питання про те, чи являється відповідач по справі - ОСОБА_3 біологічним батьком ОСОБА_4 ( а.с. 89 ).

Разом з цим, 11 грудня 2017 року представником ОСОБА_3 ОСОБА_10 отримано листа із зазначенням дати та місця проведення відбору зразків крові та розяснені наслідки ухилення від подання експертам необхідних матеріалів для проведення експертизи ( а.с. 57 ).

Однак, відповідно до повідомлення завідувача відділенням судово-медичної генетичної ідентифікації від 15 січня 2018 року, проведення експертизи неможливе, тому, що, незважаючи на неодноразові призначення дати відбору, ОСОБА_3 на відбір зразків крові не з'явився ( а.с. 62 ).

При цьому, відповідно до положень ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених вимог в частині визнання відповідача батьком ОСОБА_4, оскільки відповідач ухиляється від проведення судово-медичної експертизи.

Крім цього, відповідачем рішення у цій частині не оскаржується та у своєму відзиві на апеляційну скаргу він просить рішення залишити без змін, що свідчить про його визнання ( а.с. 135-136 ).

Відтак, в названій частині оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Також судом встановлено, що відповідач не проживає з дитиною та не надає матеріальної допомоги, відповідно до відзиву на позовну заяву ( а.с. 79-81 ), не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини - ОСОБА_4 в розмірі 1/8 чи 1/6 частини з усіх видів заробітку.

З його точки зору, при визначенні розміру аліментів, має бути враховане те, що він має дитину від іншого шлюбу ( а.с. 82, 83 ).

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення з приводу заявлених вимог, обґрунтовано прийшов до переконання про необхідність стягнення із відповідача аліментів.

Проте, щодо їх розміру та на користь кого їх слід стягувати апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 179 СК України лише неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ж до ч. 2. ст. 6 СК України неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відтак, враховуючи позовні вимоги та те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є малолітньою і не має права на самостійне їх одержання, аліменти слід стягувати на користь ОСОБА_2.

Окрім цього, судом першої інстанції, на переконання апеляційного суду, помилково визначений розмір аліментів в частині 1/6 від усіх видів його заробітку, оскільки, відповідач по справі працездатний, має гарний стан здоровя, стягнення із його доходів по виконавчим листам не проводяться, а відтак, враховуючи, що у відповідача по справі є дитина від іншого шлюбу та те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд другої інстанції визначає їх в розмірі 1/4 від усіх видів його заробітку ( доходу ), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, як того просила позивач по справі ( а.с. 1-5 ).

При цьому, не можуть бути задоволені вимоги апеляційної скарги про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частин від усіх видів заробітку ( доходів ) відповідача, у силу положень ст. 13 ЦПК України, оскільки, такі вимоги не заявлялися при розгляди справи в суді першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції на вищенаведені обставини справи уваги не звернув, і як наслідок, ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення в частині стягнення аліментів, не дотримавшись положень ст.ст. 6, 179, 180, 181, 182, 191 СК України, ст.ст. 12, 13, 76-80, 263-265, 367, 374, 376 ЦПК України.

При цьому, доводи відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ( а.с. 135-136 ), зокрема, про те, що позивач при розгляді справи в суді першої інстанції погодилася на стягнення аліментів в розмірі 1/6 від всіх видів заробітку ( доходів ) відповідача, із врахуванням викладеного, не є правовою підставою для залишення рішення в названій частині без змін.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення в зазначеній частині, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення зазначених норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання суду другої інстанції, знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи.

Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, унаслідок чого оскаржуване рішення в частині стягнення аліментів підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог на підставі вищезазначених норм матеріального та процесуального права.

Згідно положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_3 на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог щодо стягнення аліментів в розмірі 1 600 ( 1 600 х 0,4 + 1 600 х 0,4 : 100 х 150 ) грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-82, 141, 263, 264, 265, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання батьківства та стягнення аліментів, в частині стягнення аліментів, скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку ( доходу ), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 червня 2017 року до досягнення дитиною повноліття.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 600 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного ОСОБА_8 протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий: А.С. Сержанюк

Судді: В.І. Олійник

ОСОБА_8