03.01.2018 Справа № 2-2515/11

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 січня 2018 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі :
головуючого судді - Антоненко М.В.,
при секретарі - Андрієнко С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя справу за поданням головного державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_2, -
У грудні 2017 року до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшло подання головного державного виконавця Олександрівського ВДВС ЗМУЮ ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла боржника.
Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у самостійному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».
Зокрема, державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового «конання рішень, установлених цим Законом, неупереджено, ефективно своєчасно, і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
З метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем зроблені запити до відповідних установ, які мають право проводити реєстрацію прав власності, ДПС, АІС Автомобіль», АБ.
Згідно відповідей банківських установ 2017 року відсутня інформація, щодо відкритих рахунків за боржником ОСОБА_2
Згідно відповіді національній комісії з цінних паперів та фондового ринку від 16.11.2016 року за наявними щоквартальними адміністративними даними ОСОБА_2 серед власників, які володіють значними пакетами акції емітентів (10 відсотків і більше статутного капіталу), відсутній.
Згідно інформації бази даних АІС «Автомобіль» від 14 10.16 року за боржником транспортний засіб не зареєстрований.
Згідно довідки адресно - довідкового бюро ГУМВС України у Запорізькій області від 28.09.16 боржник зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 20
Згідно інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек за боржником зареєстровано право власності на жилий будинок № 20 по вул. Малинова (Дроб'язка) у м. Запоріжжя.
Вимогу надіслано рекомендованою кореспонденцією , про що свідчить реєстр відправки рекомендованої кореспонденції від 16.02.2017 року.
На призначений державним виконавцем час,22.02.2017 року об 10-00 год боржник був відсутній, не надав державному виконавцю доступ до подвір'я та до будинку №20 по вул. Малинова у м. Запоріжжя ,тим самим боржник проігнорував вимогу державного виконавці про проведення виконавчих дій.
Повторно,29.03.2017 боржнику надіслано вимогу про зобов'язання боржника бути присутнім при проведенні виконавчих дій.
Вимогу надіслано рекомендованою кореспонденцією , про що свідчить реєстр відправки рекомендованої кореспонденції від 31.03.2017 року.
На призначений державним виконавцем час, 14.04.2017 року об 10-00 год. боржник був відсутній, не надав державному виконавцю доступ до подвір'я та до будинку № 20 по вул. Малинова у м. Запоріжжя, тим самим боржник проігнорував вимогу державного виконавця про проведення виконавчих дій.
Боржник ОСОБА_2 навмисно перешкоджає проведенню державним виконавцем виконавчих дій, не надає доступ державному виконавцю до його місця проживання для перевірки майнового стану , про що свідчить факт неотримання ним поштових відправлень від 01.02.2017 та від 29.03.2017 року.
Відповідно до частини 5 статті 19 закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов'язаний допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належить йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.
Згідно пункту 12 частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належить боржникові від інших осіб.
Відповідно до статті 376 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Просить суд вирішити питання щодо прийняття вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла фізичної особи ОСОБА_2 за адресою м. Запоріжжя, вул. Малинова, будинок 20 з метою проведення опису та арешту майна боржника.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2017 року відкрито провадження по справі за поданням головного державного Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_2 та призначено справу до розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 439 ЦПК України, суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших осіб за участю державного виконавця.
Представник заявника у судове засідання не зявився, хоча про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив.
Вивчивши матеріали справи, подання державного виконавця та долучені до нього документи, суд приходить до наступного.
12 січня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим документом.
Боржник ОСОБА_2 рішення суду та законні вимоги державного виконавця не виконує, у звязку з чим загальна заборгованість не погашена.
У звязку з невиконанням боржником виконавчого документа у добровільному порядку, державним виконавцем здійснюються заходи з виявлення майна боржника та його подальшої реалізації.
При неодноразових виходах державного виконавця за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_2 з метою перевірки його майнового стану, провести останню не виявилося можливим, у звязку з відсутністю боржника вдома, про що складені відповідні акти від 18.02.2017 р., 22.02.2017 р., 14.04.2017 р.
Відповідно до ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання по примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Згідно п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.
Як вбачається з доданих до подання матеріалів, державним виконавцем не зібрано достатньо доказів, які б свідчили про те, що боржником умисно чиняться перешкоди в проведенні виконавчих дій, докази повідомлення боржника про час та місце проведення виконавчих дій, та його ігнорування зазначеної вимоги, відомості про притягнення боржника до відповідальності за невиконання законних вимог державного виконавця, відповідно до ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження», інші докази.
Суд не бере до уваги акти від 18.02.2017 р., 22.02.2017 р., 14.04.2017 р., оскільки вони не є належним доказом. Так, в зазначених актах не міститься даних про те, які саме виконавчі дії мав намір здійснити виконавець, застереження щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про заплановану виконавчу дію та ухилення боржника від неї, наявність тексту застереження без доручення будь-яких доказів його направлення на адресу боржника не може бути доказом повідомлення боржника про проведення відповідної виконавчої дії.
Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 р., ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 р., ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканість свого житла. При здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
Конституційна гарантія недоторканості житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканість житла, яке визначено у Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага. Питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як за вмотивованою ухвалою суду з додержанням принципу верховенства права.
Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотримання таких засад: верховенства права, обовязковість виконання рішень, законність, диспозитивність, справедливість, неупередженість та обєктивність.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення подання головного Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_2, а саме до будинку № 20 по вулиці Малинова в м. Запоріжжі, з метою проведення опису та арешту майна боржника.
На підставі викладеного та керуючись ст. 439 ЦПК України, ст. ст. 2, 18, 52 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -
У задоволенні подання головного державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла боржника - ОСОБА_2, а саме до будинку № 20 по вулиці Малинова в м. Запоріжжі, з метою проведення опису та арешту майна боржника - відмовити.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями). Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя: М.В. Антоненко