Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2369/18 Головуючий у 1-й інстанції: Мусієнко Н.М.
Є.У.№ 2-503/10 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх обовязків,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року Василівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх обовязків. Зазначав, що на примусовому виконанні Василівського ВДВС знаходиться виконавче провадження ЄДРВП №39053659 з примусового виконання виконавчого листа №2-503/10 від 31.01.2011року, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості у розмірі 1 333 255,81грн. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 рішення суду не виконує, просив суд в порядку ст. 377-1 ЦПК України обмежити її у праві виїзду за кордон до виконання судового рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2016 року подання задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника ОСОБА_3, 09.11.1970року народження, (і.н.) яка мешкає: АДРЕСА_1, до виконання нею своїх обовязків.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності, оскільки за положенням ст.377-1 ЦПК України (в редакції закону на час постановлення ухвали) подання підлягало вирішенню судом за місцем знаходження виконавчого органу Зважаючи на те, що судове рішення знаходилося на примусовому виконанні у Василівському ВДВС Запорізької області, справа підлягала розгляду у Василівському районному суді Запорізької області. Крім того, про відкриття виконавчого провадження вона не була обізнана, копії процесуальних документів від ВДВС, викликів до виконавчої служби не отримувала. Посилаючись на те, що виконавчою службою не доведений факт її ухилення від виконання судового рішення, просила ухвалу суду скасувати.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи ухвалу про обмеження ОСОБА_3 у праві тимчасового виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання судових рішень, законні вимоги державного виконавця умисно не виконує .

З висновком суду в повній мірі погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах.

Із матеріалів справи видно, що у Василівському відділі державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції перебуває виконавче провадження про солідарне стягнення з ОСОБА_3 як з поручителя грошових коштів на користь ПАТ «Банк Форум».

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» від 21 січня 1994року (зі змінами), громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору у передбачених законом випадках.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України на час постановлення оскаржуваної ухвали вирішувалося при виконанні судових рішень, ухвалених у порядку, передбаченому ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.377-1 ЦПК України, зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Оскільки особа, яка має невиконані зобовязання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне, то відповідно до положень ч.2 ст. 10 ЦПК України ( в редакції Закону на час постановлення ухвали) наявність умислу та обставини, які є предметом посилання державного виконавця, як на підставу вимог подання про тимчасове обмеження особи у праві виїзду, підлягають доведенню.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України в редакції 2004 року питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Тягар доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання покладається саме на державного виконавця як особи, що приймає участь у судовому засіданні, зважаючи, що участь сторін та інших заінтересованих осіб у засіданні не передбачена.

Із наведеного уявляється, що обмеження виїзду за кордон може бути застосоване у разі наявності доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи, у поданні державного виконавця в обґрунтування ухилення боржника від виконання покладеного судовими рішеннями обовязку сплатити грошові кошти містилося посилання про обізнаність боржника про наявність виконавчого провадження та не виконання законних вимог державного виконавця.

Проте на підтвердження зазначених обставин в матеріалах справи жодного письмового доказу не міститься. Вимога державного виконавця від 28.01.2016р., якою ОСОБА_3 зобовязана зявитися до виконавчої служби, повернулася не врученою.

13.04.2016р. державним виконавцем на адресу Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області направлено постанову про примусовий привід боржника, проте відомостей про виконання цієї постанови або причини не виконання матеріали справи не містять.

Будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання судових рішень матеріали справи не містять, оскільки до подання додані тільки фотокопії виконавчого листа, постанов про відкриття виконавчого провадження, копії запитів і відповідей, а інформаційні довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно .

Отже, без належної перевірки обставин щодо ухилення ОСОБА_3 від виконання судового рішення, у тому числі про її обізнаність щодо виконавчого провадження, доведення яких є обовязковою умовою для встановлення відносно боржника тимчасового обмеження права виїзду за межі України, висновок суду про наявність підстав для задоволення подання є безпідставним.

Крім того, справу розглянуто судом першої інстанції з порушенням правил підсудності, передбаченої ч.1 ст.377-1 ЦПК України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &?о;…&?д; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &lн;…&?р;». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

За вказаних обставин оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, з постановленням нової про відмову у задоволенні подання.

Вказане судове рішення не є перешкодою для державної виконавчої служби для повторного звернення до належного суду з аналогічним клопотанням.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2016 року по цій справі скасувати .

Подання начальника Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до виконання нею своїх обовязків залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: