Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 569/12830/15-ц

провадження № 61-20036св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4,

відповідач-позивач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року фізична особа підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по оплаті вартості виконаних робіт.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та ОСОБА_5 01 квітня 2015 року було укладено договір № 24 щодо виготовлення столярних виробів, а саме сходів з 1 по 2 поверх без балкона. ФОП ОСОБА_4 було виготовлено вказані сходи та доставлено ОСОБА_5, який жодних претензій щодо якості столярних виробів не пред'явив. Вказує, що коли він приїхав до відповідача встановлювати ці сходи, то останній повідомив, що така конструкція йому не подобається, тому просить повернути сплачений ним аванс. На думку ФОП ОСОБА_4, відповідач навмисно ухиляється від виконання умов договору та оплати виконаних ним робіт у розмірі

12 600,00 грн. Також вказує, що укладений 01 квітня 2015 року договір між сторонами за своєю природою є договором підряду.

У зв'язку з викладеним просив стягнути з ОСОБА_5 заборгованість з оплати вартості виконаних робіт в розмірі 12 600,00 грн та сплачений ним судовий збір в розмірі 487,20 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ФОП ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що укладений між ним та ФОП ОСОБА_4 01 квітня 2015 року договір № 24 про виготовлення та встановлення сходів є неукладеним, оскільки вони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору та не уклали додаток до даного договору (замовлення), необхідність укладення якого визначено у пункті 1.1. цього договору, в якому сторони мали узгодити родові та індивідуальні ознаки виробу (речі). Також зазначає, що цей договір не містить інформації про строк виконання робіт (надання послуг), інформації про права та обов'язки сторін, що не відповідає вимогам частини другої статті

12 Закону України «Про захист прав споживачів». У листопаді 2015 року ОСОБА_5 направив на адресу ФОП ОСОБА_4 письмове повідомлення про недійсність спірного договору, у зв'язку з тим, що він був підписаний поза торговельним (офісним) приміщенням виконавця (частина шоста стаття

12 Закону України «Про захист прав споживачів»), з проханням повернути сплачений за договором аванс у розмірі 12 500,00 грн. Вказане повідомлення ФОП ОСОБА_4 отримав 21 листопада 2015 року, однак одержані кошти в розмірі 12 500,00 грн не повернув.

У зв'язку з викладеним просив стягнути з ФОП ОСОБА_4 аванс, який ним був сплачений за договором від 01 квітня 2015 року № 24 у розмірі

12 500,00 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня

2016 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по оплаті вартості виконаних робіт відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_4 про стягнення коштів задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 кошти згідно договору № 24 від 01 квітня 2015 року в розмірі 12 500,00 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим, що договір, на підставі якого він звернувся до суду з позовом, є неукладеним, оскільки сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а саме не уклали додаток до даного договору (замовлення), згідно якого вони мали узгодити родові та індивідуальні ознаки виробу (речі), не визначили строк виконання робіт (надання послуг). Зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв'язку з тим, що ФОП ОСОБА_4 не виконано вимоги частини шостої статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» та не повернуто одержаний ним авансовий внесок у розмірі 12 500,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ФОП ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по оплаті вартості виконаних робіт та зустрічного позову ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_4 про стягнення коштів відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спірні правовідносини у справі виникли з приводу виконання договору від 01 квітня 2015 року

№ 24, який ОСОБА_4 підписав як приватний підприємець, після внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про припинення його підприємницької діяльності, тому у ОСОБА_4 було відсутнє право вимоги до ОСОБА_5, як у фізичної особи-підприємця, оскільки він на момент звернення із своїм позовом до суду статусу фізичної особи підприємця не мав. З тих же самих причин не може бути задоволено й зустрічний позов ОСОБА_5, оскільки цей позов ним було заявлено до неналежного відповідача.

У січні 2017 року ОСОБА_5. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанцій, ухвалюючи оскаржуване у справі рішення, вийшов за межі апеляційної скарги та вимог заявлених у суду першої інстанції та дослідив новий доказ, який не був наданий позивачем за первинними позовними вимогами, а саме повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Досліджуючи новий доказ, суд апеляційної інстанції не з'ясував причин ненадання його до суду першої інстанції. Вказуючи у оскаржуваному рішенні, що зустрічні позовні вимоги подані до неналежного відповідача, суд не зазначив, яка особа є належним відповідачем. Висновки апеляційного суду стосовно того, що договір від 01 квітня 2015 року підписаний фізичною особою-підприємцем, який на час його підписання таким не був, не означає, що він автоматично набув такого статусу, суперечать вимогам частини третьої статті 50 ЦК України. Також зазначає, що ОСОБА_4, видаючи йому квитанцію до прибуткового касового ордера № 24 про отримання від нього авансу в розмірі 12 500,00 грн, скріпив її своїм підписом, кутовим штампом та круглою печаткою підприємця, ввівши таким чином його в оману, як споживача. Вказує, що скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд фактично позбавив ОСОБА_5 на захист його прав та інтересів згідно Закону України «Про захист прав споживачів».

Заперечення на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 01 квітня 2015 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір № 24 на виготовлення та встановлення дерев'яних сходів з 1 по 2 поверх без балкона, згідно додатку до даного договору, з терміном здачі робіт за договором - 2015 рік та оплатою за виконану роботу в розмірі 4 500,00 грн за 1 метр погонний без балкона

(а. с. 5).

Згідно пункту 2.2 договору замовник сплачує виконавцю авансовий внесок у розмірі 50%.

З квитанції до прибуткового касового ордера від 01 квітня 2015 року

№ 24 вбачається, що ФОП ОСОБА_4 прийняв від ОСОБА_5 авансовий внесок за вироби з деревини в розмірі 12 500,00 грн (а. с. 34).

ОСОБА_5 було надіслано на адресу ФОП ОСОБА_4 письмове повідомлення про недійсність спірного договору, який був ними підписаний поза торговельним (офісним) приміщенням виконавця, яке було отримано ним 21 листопада 2015 року (а. с. 31-33).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що

20 квітня 2012 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було внесено запис № 2027362 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, НОМЕР_1 (а. с. 101).

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як встановив суд апеляційної інстанції, ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції із позовом, як фізична особа-підприємець, хоча ще з 20 квітня 2012 року припинив таку підприємницьку діяльність та з того часу такого статусу не мав, а тому ні позов ФОП ОСОБА_4, ні зустрічний позов ОСОБА_5 не підлягають задоволенню (а. с. 101).

Проте, погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється підприємцями з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Умовами здійснення підприємницької діяльності згідно із статті 50 ЦК України є повна цивільна дієздатність фізичної особи та державна реєстрація.

Відповідно положень до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа набуває права на зайняття підприємницькою діяльністю з моменту її державної реєстрації.

У частині третій статті 50 ЦК України зазначено, що якщо особа розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем.

Висновки суду апеляційної інстанції стосовно того, що ОСОБА_4 на час виникнення спірних правовідносин не був фізичною особою-підприємцем, а тому не має й відповідати за зобов'язанням, яке виникло між ним та ОСОБА_5 є неправильним з огляду на положення частини третьої статті 50 ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, на вказані вимоги законодавства уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що у задоволенні первинного та зустрічного позовів необхідно відмовити, з тих підстав, що ОСОБА_4 не має статусу фізичної особи-підприємця.

Відповідно до частини першоїстатті 626 ЦК України договоромє домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 184 ЦК України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Як вбачається з пункту 1.1 вказаного договору сторони домовились виготовити та встановити сходи з 1-го по 2-й поверх без балкону відповідно Додатку доданому до договору.

Однак в порушення умов цього договору вказаного додатку до договору сторонами укладено не було, тому вони в належній формі не досягли згоди щодо істотних умов цього договору.

Стосовно доводів ФОП ОСОБА_4 щодо передання ОСОБА_5 виготовлених виробів із дерева (сходи), то вони не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. договору при завершенні робіт виконавець представляє замовнику акт здачі-приймання робіт, передбачений умовами цього договору для подальшого розрахунку, а замовник повертає виконавцю підписаний акт здачі-приймання робіт або мотивовану відмову від прийняття робіт, котра передбачена умовами договору на протязі трьох днів після фактичного виконання робіт.

Однак на підтвердження своїх позовних вимог ФОП ОСОБА_4 не надав до суду підписаний замовником акт здачі-прийняття виконаних ним робіт, які були б підставою для підтвердження його доводів.

Також слід зазначити, що укладений між сторонами договір в порушення вимог частини другої статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» було підписано поза торговельним (офісним) приміщенням виконавця, а він в свою чергу не надав замовнику жодного документа, який би засвідчив факт укладення договору та був би підставою для виникнення взаємних прав та обов'язків.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_4 необхідно відмовити, у зв'язку з тим, що ним не доведено належними і допустимими доказами позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо споживачеві не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов'язків для споживача.

У разі ненадання документа (електронного документа) або підтвердження інформації споживач повідомляє продавця (виконавця) про недійсність договору. Продавець (виконавець) протягом тридцяти днів з моменту одержання такого повідомлення повинен повернути споживачеві одержані кошти та відшкодувати витрати, понесені споживачем у зв'язку з поверненням продукції.

ОСОБА_4 на отримане ним 21 листопада 2015 року письмове повідомлення від ОСОБА_5 щодо недійсності спірного договору та повернення ним отриманого авансу в розмірі 12 500,00 грн жодним чином не відреагував та отримані кошти не повернув, тому суд суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенняю.

Отже наявним у справі доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, з урахуванням усіх обставин у справі правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ФОП ОСОБА_4 та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_5

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню,

а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року скасувати, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від

31 жовтня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик