ПОСТАНОВА

Іменем України

09.07.2018 року м. Кропивницький

Справа № 404/9364/14-ц

Провадження № 22-ц/781/284/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С.І., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: приватного підприємства «Вагран», ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Кіровоградська міська рада, приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Березовська Ольга Валеріївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства «Вагран» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Бершадська О.В.) від 18 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПП «Вагран», приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Березовської О.В. і з врахуванням заяви від 10 грудня 2014 року, просив суд визнати договір від 20 лютого 2013 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним, а сам правочин нікчемним (а.с. 33-39).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 жовтня 2014 року йому стало відомо про втрату права користування житловою площею у вказаній квартирі. Цим судовим рішенням його виселено з квартири без надання іншого жилого приміщення. Йому стало відомо, що ПП «Вагран» продало ОСОБА_5 зазначену квартиру за договором купівлі-продажу від 20 лютого 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Березовською О.В. Проте будинок, в якому знаходиться квартира НОМЕР_1, є гуртожитком колишнього будівельного управління «Машбуд» комбінату «Кіровоградважбуд». Квартиру отримала його (позивача) матір - ОСОБА_7, яка працювала в Управлінні, а він вселився у квартиру на підставі ордера № 39 від 27 березня 1996 року і з того часу з житла нікуди не виїжджав. Після смерті матері в 2004 році залишився проживати у цій кімнаті. Позивач стверджує, що ПП «Вагран» порушило його конституційне право на житло, а договір купівлі-продажу квартири не спрямованим на реальне настання правових наслідків та не відповідає вимогам закону і загальним приписам частин 1, 5 ст. 203 ЦК України.

Ухвалами Кіровського районного суду м. Кіровограда від 9 грудня 2014 року за клопотанням позивача здійснено заміну первісного відповідача - нотаріуса Березовську О.В. на належного відповідача - ОСОБА_5, а нотаріуса Березовську О.В. залучено до участі у справі у якості третьої особи (т.1 а.с.27,29).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4, відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

19 липня 2016 року ОСОБА_4 подав заяву, якою доповнив підстави визнання правочину недійсним, а саме послався на норми ст. 230, 232 ЦК України, зазначив, що ПП «Вагран» надало недостовірні дані про відсутність мешканців у квартирі НОМЕР_1 гуртожитку, ввівши в оману не тільки ОСОБА_5, а й нотаріуса, яка посвідчувала договір. Разом з тим, ОСОБА_5 було відомо про наявність мешканця у придбаній нею квартирі 208 (т.2, а.с.184-186).

Ухвалою суду від 19 липня 2016 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кіровоградську міську раду (т. 2, а.с. 209).

Рішенням Кіровський районний суд м. Кіровограда від 18 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ПП «Вагран» задоволено частково, а саме: визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_2 від 20 лютого 2013 року. У задоволенні решти вимог відмовлено. Суд постановив стягнути з ОСОБА_5 та ПП «Вагран» на користь ОСОБА_4 по 121 грн. 80 коп. сплаченого судового збору, з кожного.

Суд мотивував своє рішення тим, що оспорюваний договір суперечить цивільному законодавству, порушує право позивача на проживання у спірній квартирі, а сама невідповідність статусу будівлі фактично існуючому, перешкоджає останньому, як мешканцю конкретного житлового приміщення, захищати та реалізовувати свої права, законні інтереси відповідно до статусу цієї будівлі. Суд відхилив доводи позивача про недійсність договору з підстав, передбачених норми статей 230, 232 ЦК України, а відтак дійшов висновку, що у цій частині вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ПП «Вагран» (т. 3 а.с. 206 - 209) просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання договору недійсним та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цієї вимого відмовити. В решті рішення залишити без змін.

Відповідач посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в оскаржуваній його частині. Так на підтвердження факту проживання позивача у квартирі з 1996 року суд послався на довідку ДП «ЖЕК» ВАТ «Кіровоградбуд» 2007 року. Проте власником будинку з 2002 року являється ПП «Вагран», а отже ДП «ЖЕК» не мало права видавати відповідну довідку. Висновок суду про те, що позивач вселився у житлове приміщення на підставі спеціального ордеру ґрунтується на припущенні. За відсутності спеціального ордеру та договору оренди висновок суду про правомірне вселення позивача та проживання у квартирі є неправильним. Суд не врахував, що законність рішення Кіровоградської міської ради від 14 жовтня 2004 року № 1546, на підставі якого ПП «Вагран» фактично стало власником будинку для малих сімей, підтверджена постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 грудня 2011 року у адміністративній справі за позовом ОСОБА_8 до виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 14 жовтня 2004 року № 1546. На час укладення оспорюваного договору саме ПП «Вагран» являвся власником квартири НОМЕР_1 і мав правомочності на укладення такого договору. Суд помилково послався на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії якого поширюється виключно на гуртожитки державної та комунальної власності і не поширюється на гуртожитки приватної власності.

У відзиві на позов позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги та підтримав мотиви ухваленого судом першої інстанції рішення (т. 3 а.с. 231 - 234).

Інші учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Згідно підпункту 8 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України (у редакції закону від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Враховуючи, що Кіровський районний суд м. Кіровограда, який ухвалив оскаржуване рішення, знаходиться в межах територіальної юрисдикції Апеляційного суду Кіровоградскої області, то здійснення апеляційного перегляду справи належить до юрисдикції цього суду.

ПП «Вагран», повідомлене належним чином про час, дату і місце розгляду справи (т. 4 а.с. 97, 114, 127, 135), в судове засідання суду апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечило, про причини його неявки суд не повідомило.

Відповідач ОСОБА_5, повідомлена належним чином про час, дату і місце розгляду справи (т. 4 а.с. 136), в судове засідання не з'явилася без повідомлення причин неявки.

Позивач особисто в судове засідання не з'явився.

Представник позивача - ОСОБА_9 заперечив проти вимог і доводів апеляційної скарги.

Представник третьої особи, Кіровоградської міської ради - ОСОБА_10 висловила позицію міської ради, яка вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Третя особа - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Березовська О.В., повідомлена належним чином про час, місце та дату розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, неодноразово повідомляла суд про розгляд справи за її відсутності.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі суд першої інстанції встановив такі обставини.

Актом введення в експлуатацію державної приймальної комісії від 28 вересня 1979 року та рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 05 квітня 1979 року№365 затверджено акт державної комісії про введення в дію гуртожитку комбінату «Кіровограддержбуд» ( т.1, а.с.182, 184, 187).

ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 2 квітня 1996 року на підставі ордеру від 27 березня 1996 року № 339 ( т.1, а. с. 11).

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення Кіровоградського міськвиконкому від 14 жовтня 2004 року № 1546, будинок АДРЕСА_1 належить ПП «Вагран». Зазначене рішення прийняте в обмін договору купівлі-продажувід 29 листопада 2002 року ( т.1 , а. с. 92).

Рішенням Кіровоградської міської ради від 14 жовтня 2004 року № 1546 оформлено право власності на цілий будинок №21 по проспекту Університетському в м. Кіровограді за ПП «Вагран» ( т.1, а.с.189).

Рішенням засновника ПП «Вагран» від 20 лютого 2013 року дозволено продаж квартири АДРЕСА_1 (а. с. 119, т. 1).

Згідно із договором купівлі-продажу від 20 лютого 2013 року ПП «Вагран» продало, а ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 ( т.1, а. с. 9). Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Березовською О.В.

ОСОБА_5 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, але рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено оскільки вона не довела, що являється єдиним власником спірної квартири, а ОСОБА_4 займає спірне приміщення без законних на те підстав.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 15 вересня 2011 року, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 13 березня 2012 року, у справі за позовом ВАТ «Кіровоградбуд» до ПП «Вагран», третя особа - ДП «Житлово-експлуатаційна контора» ВАТ «Кіровоградбуд» про визнання права власності та витребування майна - спірного гуртожитку, у задоволенні позову відмовлено. Судом встановлено, що ВАТ «Кіровоградбуд» створено на підставі наказу Фонду державного майна України № 43-АТ від 28 червня 1994 року, шляхом перетворення в процесі приватизації державного будівельно-монтажного тресту «Кіровоградбуд» і є власником переданого засновником у власність майна перетвореного державного будівельно-монтажного тресту «Кіровоградбуд». Державний будівельно-монтажний трест «Кіровоградбуд» є правонаступником будівельного комбінату «Кіровоградтяжбуд», який був замовником будівництва гуртожитку у 1979 році.

Рішенням сорок сьомої сесії шостого скликання Кіровоградської міської ради від 24 лютого 2015 року № 3956 скасовано п. 1 рішення виконкому Кіровоградської міської ради від 23 червня 2004 року № 899 про надання статусу будинку для малих сімей гуртожитку попроспекту Університетському в м. Кіровограді . Скасовано рішення виконкому від 14 жовтня 2004 року № 1546 про погашення та зміну правовстановлювального документа на цілу будівлю гуртожитку по проспекту Університетськомув м. Кіровограді ( т.1, а. с. 188).

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2015 року, яка набрала законної сили, у справі за адміністративним позовом ПП «Вагран» до Кіровоградської міської ради про визнання незаконним та скасування вказаного рішення Кіровоградської міської ради № 3956 від 24 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено. Судом було встановлено, що підставою для скасування рішень про надання статусу будівлі гуртожитку для малих сімей та заміни договору купівлі-продажу на свідоцтво про право власності було встановлення виконавчим комітетом міської ради порушення вимог законодавства при прийнятті цих рішень, а саме: не було враховано, що за призначенням, архітектурно-планувальним рішенням статус гуртожитку суттєво відрізняється від статусу житлового багатоквартирного будинку, в тому числі , і будинку для малих сімей, у зв'язку з чим переведення його в багатоквартирний будинок чи будинок для малих сімей, потребує розроблення відповідної проектно-кошторисної документації з переплануванням кімнат гуртожитку у ізольовані квартири, здійснення реконструкції будівлі та прийняття в експлуатацію такого реконструйованого об'єкту. Прийняття рішення про надання гуртожитку статусу будинку для малих сімей відбулось за відсутності погодженої проектно-кошторисної документації, реконструкції (перепланування) гуртожитку та затвердженого акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом (реконструйованого) об'єкта. Суд визнав, що скасовуючи вказані рішення про зміну статусу будівлі та заміну правовстановлюючого документу, виконавчий комітет міської ради діяв в межах своїх повноважень та правомірно.

Виходячи з принципу диспозтивності цивільного судочинства, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суд першої інстанції лише в тій частині, яка оскаржується та відповідно до наведених у апеляційній скарзі доводів.

В частині відмови в задоволенні позову про визнання договору нікчемним або недійсним з підстав укладення договору під впливом обману або внаслідок у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною рішення суду апеляційним судом не переглядається.

Право кожного на судовий захист своїх прав та свобод гарантовано ст. 55 Конституції України.

Згідно ст. 1 ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року, яка діяла на час ухвалення судового рішення, яке переглядається) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 того ж Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні по суті положення містяться у статтях 2, 4 ЦПК України у редакції від 3 жовтня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав на проживання у кімнаті № АДРЕСА_1, яка протягом тривалого часу являється його житлом і в яку він вселився на законних підставах. Позивач обрав способом захисту свого права - визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України 1 зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене.

Натомість відповідач ПП «Вагран» вважає, що вказана квартира являється його приватною власністю, якою він мав право розпоряджатися незалежно від позивача. На його переконання позивач не довів той факт, що він правомірно проживає у квартирі.

Відповідач стверджує, що висновок суд про наявність у позивача правових підстав для вселення у квартиру АДРЕСА_1 ґрунтується на недопустимих доказах.

Проте, згідно відмітки на 12 сторінці паспорту громадянина України, який належить позивачу (т. 1 а.с. 10), він зареєстрований за вказаною адресою з 2 квітня 1996 року.

Як встановив суд, на час реєстрації місця проживання позивача, це житло мало статус кімната у гуртожитку, який належав ВАТ «Кіровоградбуд» і відповідно до довідки ЖЕК № 950 від 1 листопада 2007 року вселився він туди на підставі ордеру від 27 березня 1996 року № 39.

Та обставина, що станом на 2007 рік право власності на будинок № 21 по просп. Університетському в м. Кіровограді належало ПП «Вагран» не спростовує достовірність відомостей, вказаних у довідці ДП «ЖЕК» так, як позивач вселився у вказану кімнату гуртожитку ще у 1996 році, тобто за кілька років до набуття ПП «Вагран» права власності на будинок.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_11 до ПП «Вагран», виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про скасування свідоцтва про право власності було встановлено, що відповідно до наказу № 15 від 19.02.1997 року ВАТ «Кіровоградбуд» передало у власність на той час гуртожиток по проспекту Університетському, 21 дочірньому підприємству «Житлово-експлуатаційна контора» ВАТ «Кіровоградбуд» для формування його статутного фонду. 11 червня 1997 року Дочірнє підприємство «Житлово-експлуатаційна контора» ВАТ «Кіровоградбуд» продало даний гуртожиток, ТОВ «Славія». Згідно договору купівлі-продажу від 29 листопада 2002 року ТОВ «Славія» продало спірний гуртожиток Приватному підприємству «Вагран» ( т.1, а.с.231-232).

Обставини встановлені цим рішенням суду мають приюдиційне значення у даній справі.

Отже довідка, видана ДП «ЖЕК» про проживання позивача у гуртожитку та підстави його вселення є належним та допустимим доказом у справі, який не суперечить іншим доказам і не спростований відповідачем.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем.

З матеріалів справи вбачається і судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 ще 2 квітня 1996 року вселився у кімнату АДРЕСА_1, на підставі відповідного ордеру, тобто з підстав, передбачених ст. 129 ЖК України, і з того часу місце свого проживання не змінював. У зв'язку з цим він має право на ефективний судовий захист свого права на житло.

Права мешканців гуртожитку регулюються, на час виникнення спірних правовідносин, нормами ЖК України, Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, яке втратило чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року № 582, а також Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (Закон від 4 вересня 2008 року № 500-VI) згідно ч. 4 ст. 1 якого дія цього закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 15 вересня 2011 року у справі за позовом ВАТ «Кіровоградбуд» до ПП «Вагран» про визнання права власності та витребування спірного гуртожитку було встановлено, що ВАТ «Кіровоградбуд» утворився в процесі приватизації державного будівельно-монтажного тресту «Кіровоградбуд» в цей гуртожиток був включений у статутний капітал новостовереного товариства.

У зв'язку з цим дія Закону від 4 вересня 2008 року № 500-VI (з наступними змінами) поширюється на гуртожиток, який був переданий ВАТ «Кіровоградбуд» до статутного капіталу ДП «Житлово-експлуатаційна контора», а згодом проданий ТОВ «Славія» на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 1997 року, після чого знову проданий ПП «Вагран» на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2002 року.

Зміна статусу будівлі з гуртожитку на будинок для малих сімей на підставі п. 1 рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 23 червня 2004 року № 899 була здійснена з порушенням законодавства, що встановлено постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2015 року.

Вказані факти стали підставою для скасування Кіровоградською міською радою п. 1 рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 23 червня 2004 року № 899.

Таким чином об'єктом оспорюваного договору купівлі-продажу від 22 лютого 2013 року, укладеного між ПП «Вагран» і ОСОБА_5, фактично являлася кімната у гуртожитку, право на проживання у якій належить позивачу.

Аналіз змісту норм статей 316 - 319, 658 Ц України дає підстави для виновку, що власник на власний розсуд може здійснювати продаж належного йому майна.

Однак, згідно ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону від 4 вересня 2008 року № 500-VI встановлено мораторій на відчуження гуртожитків, який поширюється на вказані у Закону гуртожитки, як цілісні майнові комплекси, так і на їх окремі будівлі, споруди, жилі та нежилі приміщення на користь фізичних чи юридичних осіб.

Всупереч вказаному Законом мораторію та всупереч праву позивача, як мешканця гуртожитку, між ПП «Вагран» і ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири, а фактично кімнати АДРЕСА_1

Факт проживання позивача у вказаній кватирі на час укладення оспорюваного договору був достовірно відомий ПП «Вагран» та міг стати відомим ОСОБА_5 за умови, що вона проявила звичайну обачність та оглянула товар до його придбання.

Встановивши, що укладений між ПП «Вагран» і ОСОБА_5 договір купівлі-продажу від 22 лютого 2013 року суперечить нормам Закону від 4 вересня 2008 року № 500-VI та порушує право ОСОБА_4 на житло, суд дйшов обґрунтованого виновку про визнання договору недійсним з цих підстав, які передбачені ч. 1 ст. 203, ч. 1 і 3 ст.215 ЦК України.

Суду першої інстанції ухвалив рішення, в частині яка оскаржується, з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу ПП «Вагран» належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги Приватного підприємства «Вагран» без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 жовтня 2017 року, в частині задоволення позову ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду з підстав передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 липня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: С.І. Мурашко

О.А. Письменний