АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/610/2018 Доповідач - Желепа О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченко М.М.,Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру в м. Києві, третя особа: В.о. начальника Регіонального сервісного центру в м. Києві ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення із займаної посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення його на роботі та стягнення з Регіонального сервісного центру в м. Києві на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме з 07 березня 2017 року по час прийняття судом рішення.

До початку розгляду справи по суті, позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову, за змістом поданої до суду заяви позивач просив суд: поновити пропущений з поважних причин строк подачі позовної заяви до Дніпровського районного суду м. Києва; визнати незаконним та скасувати наказ Регіонального сервісного центру в м. Києві № 14 о/с «Про звільнення ОСОБА_1.» від 28 лютого 2017 року; визнати незаконним та скасувати наказ Регіонального сервісного центру м. Києва № 54 к «Про звільнення ОСОБА_1 « від 07 серпня 2017 року; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді документознавця територіального сервісного центру № 8045 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві; стягнути з Регіонального сервісного центру в м. Києві на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41 468,64 грн. та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 7 372,80 грн.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року судом залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог В.о. начальника Регіонального сервісного центру в м. Києві ОСОБА_2.

Позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 23 листопада 2016 року, згідно наказу №157о/с від 22 листопада 2016 року, позивача прийнято до Територіального сервісного центру № 8045 на посаду документознавця з встановленням трьохмісячного випробувального терміну з 23 листопада 2016 року по 23 лютого 2017 року. З 24 листопада 2016 року по 03 грудня 2016 року включно він перебував на лікарняному, а тому строк його випробування мав закінчитися 07 березня 2017 року, так як 05 березня та 06 березня 2017 року були вихідними днями. В період з 25 лютого 2017 року по 10 березня 2017 року він перебував у Вишгородській центральній районній лікарні на стаціонарному лікуванні, про що 25 лютого 2017 року повідомив свого керівника в телефонному режимі. Наказом № 14 о/с від 28 лютого 2017 року, витяг якого був отриманий позивачем лише 14 березня 2017 року, його звільнено з посади у відповідності до ст. 28, п. 11 ст. 40, ч. 5 ст. 241-1 КЗпП України, з 07 березня 2017 року, як такого, що не пройшов випробувальний термін. Підставою для винесення оскаржуваного наказу став висновок за результатами службової перевірки виконання вимог посадової інструкції та доручень начальника, який позивач вважає надуманим та таким, що не відповідає дійсності, а звільнення незаконним. На підставі постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2017 року, його поновлено на роботі (Наказ № 42 к від 07 липня 2017 року). Наказом № 54 к від 07 серпня 2017 року його звільнено із займаної посади на підставі ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року, який також був виданий в період його тимчасової непрацездатності, так як він перебував на лікарняному з 07 серпня 2017 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру в м. Києві, третя особа В.о. начальника Регіонального сервісного центру в м. Києві ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення із займаної посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В скарзі посилався на те, що суд не з'ясував обставини, що мали значення для справи та порушив норми матеріального права. Зазначив, що у висновку роботодавця вказано, що він не виконував обов'язкі, які інструкцією передбачені не були. Будь яких інших документів чи усних розпоряджень, якими б йому заборонялося здійснювати прийом документів від людей без обмежених можливостей (інвалідності) не існувало і доказів щодо їх наявності суду не надано. Більше того всі реєстраційні дії, які він вчиняв були затверджені начальником ТСЦ № 8045 ОСОБА_3, або ж виконуючим обов'язки начальника ОСОБА_4 Скарга містить доводи про порушення відповідачем при звільненні ст. 28 КЗпП України, та не повідомлення його за три дні про звільнення через невідповідність займаній посаді, а також порушення ч.3 ст. 40 КЗпП, внаслідок проведення його звільнення під час лікарняного Вказував, що судом не взято до уваги, що Законом України № 1367-3 від 17 травня 2016 року «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України щодо випробування при прийнятті на роботу» внесено зміни до ч. 2 ст. 28 та ст. 40 КЗпП України. Так ч. 1 ст. 40 КЗпП України доповнено пунктом 11 згідно якого трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи скарги підтримали.

Представник відповідача доводи скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача, представників сторін, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Кодексу законів про працю України метою випробування при прийнятті на роботу є перевірка відповідності працівника роботі, яка йому доручається.

Відповідно до положень ч.1 ,2 ст. 28 КЗпП України коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах.

У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Згідно ст.27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців; строк випробування при прийнятті на роботу робітників не може перевищувати одного місяця.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Статтею 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду документознавця територіального сервісного центру № 8045 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві з випробувальним терміном в три місяці, з посадовим окладом 2 089 грн., йому установлено надбавку за високі досягнення у праці в розмірі 50 відсотків, що підтверджується Витягом з наказу № 157 о/с від 22 листопада 2016 року (а.с. 6).

Факт ознайомлення позивача з наказом про прийняття на роботу з випробувальним строком дає підстави вважати про досягнення між сторонами згоди на встановлення строку випробування.

28 лютого 2017 року В.о. начальника Регіонального сервісного центру в м. Києві ОСОБА_2 видано наказ за № 14 про звільнення ОСОБА_1 - документознавця територіального сервісного центру № 8045 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, з займаної посади відповідно до ст. 28, п. 11 ст. 40, ч. 5 ст. 241-1 Кодексу законів про працю України та відповідно до Закону України «Про відпустки» з 07 березня 2017 року як такого, що не пройшов випробувальний термін (а.с. 7).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2017 року позов ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на роботі задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано наказ від 28 лютого 2017 року №14о/с щодо звільнення ОСОБА_1. Поновлено ОСОБА_1 на роботі. Стягнуто з Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 березня 2017 року до дня поновлення. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення лейтенанта поліції ОСОБА_1, (а.с. 20-22).

На виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2017 року, головним спеціалістом Головного сервісного центру - В.о. начальника ОСОБА_2 видано наказ за № 42к від 07 липня 2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1.», скасовано наказ від 28 лютого 2017 року №14о/с «Про звільнення ОСОБА_1.». Поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі на посаді документознавця територіального сервісного центру №8045 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, з 07 березня 2017 року. (а.с. 25).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2017 року скасовано, провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.І ст.157 КАС України. (а.с. 37-38).

07 серпня 2017 року головним спеціалістом Головного сервісного центру - В.о. начальника ОСОБА_2 видано наказ за №54к «Про звільнення», звільнено ОСОБА_1 з займаної посади відповідно до п.11 ст.40 КЗпП України та відповідно до Закону України «Про відпустки» з 08 серпня 2017 року, як такого, що не пройшов випробувальний термін.

Підстава: ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року по справі №826/4978/17 та Висновок за результатами службової перевірки виконання вимог посадової інструкції та доручень начальника документознавцем територіального сервісного центру №8045 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві ОСОБА_1 від 27.02.2017. (а.с.64)

Посадовою інструкцією документознавця територіального сервісного центру (на правах відділу) № 8045 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, затвердженою В.о. директора РСЦ МВС в м. Києві ОСОБА_2 23 листопада 2016 року, передбачені прямі посадові обов'язки позивача ОСОБА_1 - документознавця ТСЦ № 8054 РСЦ МВС в м. Києві, а саме документознавець зобов'язаний, зокрема:

п. 2.20 - проводити прийом громадян та представників суб'єктів господарювання з питань реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів;

п. 2.21 - відповідати за робочий процес реєстраційної діяльності: прийом документів від громадян, їх опрацьовування, окрім засвідчення і оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів;

п. 2.22 - проводити реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, облік транспортних засобів підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності та фізичних осіб - власників транспортних засобів з видачею свідоцтв про реєстрацію, тимчасових реєстраційних талонів та номерних знаків на транспортні засоби.

Підставою для звільнення позивача із займаної посади став висновок за результатами службової перевірки виконання вимог посадової інструкції та доручень начальника документознавцем територіального сервісного центру № 8045 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві ОСОБА_1, затвердженого 27 лютого 2017 року В.о. директора регіонального сервісного центру МВС в м. Києві ОСОБА_2 (а.с. 30-32).

У п. 2 резолютивної частини вказаного висновку вказано дослівно: «за неналежне виконання вимог посадової інструкції та вимог чинного законодавства України, заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності документознавець ТСЦ № 8045 РСЦ МВС в м. Києві ОСОБА_1, але зважаючи на те, що він призначений на посаду з випробувальним терміном до 05 березня 2017 року, під час якого встановлена невідповідність займаній посаді останнього, звільнити з займаної посади документознавця ТСЦ № 8045 ОСОБА_1, як такого, що не пройшов випробувальний термін».

Крім того, даний висновок містить посилання на інформацію, що в період часу з 01 січня 2017 року по 18 лютого 2017 року, під час проведення реєстраційних операцій документознавцем ОСОБА_1, більшість реєстраційних операцій проводились з транспортними засобами, які належать громадянам у віці від 20 до 40 років, а один транспортний засіб зареєстрований за суб'єктом господарювання - TOB «Автоприват», а тому ОСОБА_1 здійснювався прийом документів від людей без обмежених можливостей (інвалідності). Крім того, документознавець ОСОБА_1 здійснював прийом в порушення вказівки начальника ТСЦ № 8045 РСЦ МВС у м. Києві, тобто не на своєму робочому місці, а тому з урахуванням неякісного та неналежного виконання обов'язків документознавець ОСОБА_1 не проявив себе, як такий, що відповідає виконуваній роботі, а тому підлягає звільненню за ст. 28 Кодексу законів про працю України, як такого, що не пройшов випробування.

Суд встановив, що відповідачем доведено наявність обставин, які слугували підставою для звільнення позивача з посади документознавця ТСЦ № 8045РСЦ МВС в м. Києві, оскільки за час роботи на підприємстві позивач не виконував покладені на нього посадові обов'язки та законні розпорядження керівництва, що слугувало підставою для ініціювання службової перевірки, за результатами проведення якої і було звільнено позивача.

Крім того суд встановив, що в період з 25 лютого 2017 року по 10 березня 2017 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі «Вишгородська центральна районна лікарня», що підтверджується листком непрацезданості (а.с. 12), тому кінцевим терміном його випробувального строку мало бути 05 березня 2017 року, оскільки Наказом Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві № 1 п від 09 листопада 2015 року «Про організацію внутрішнього розпорядку дня, прийому громадян, діловодства та контролю в регіональному сервісному центрі МВС в м. Києві та територіальних сервісних центрах», робочий тиждень працівників територіальних сервісних центрів регіонального сервісного центру МВС в м. Києві розпочинається з вівторка, тому закінчення випробувального терміну встановлено 07 березня 2017 року.

Відповідно до ст.21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як роз'яснено у листі Міністерства соціальної політики України від 04 квітня 2012 року № 54/06/187-12, умова про випробування буде вважатися законною у таких випадках: 1) умова про випробування внесена в письмово оформлений трудовий договір і повторена у наказі про прийняття на роботу; 2) умова про випробування застережена в заяві про прийняття на роботу і повторена в наказі про прийняття на роботу; 3) умова про випробування не міститься в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений під розписку до початку роботи; 4) умова про випробування не застережена в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений після початку роботи і при цьому він не заперечував проти внесення в наказ такої умови.

Суд першої інстанції встановив, що умова про випробування є правомірною, так як сторони передбачили таку умову в трудовому договорі.

В заяві про прийняття на роботу, позивач дав згоду на випробування, тобто він фактично дав згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору в порядку ст. 28 КЗпП України.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, та підтверджуються наявними в справі доказами, яким суд дав вірну правову оцінку.

Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Рішення суду ухвалено без порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги про надуманість висновку роботодавця про порушення посадових обов'язків позивачем в період строку випробування, колегія суддів не приймає.

Зі змісту п. 2.1, 2.24 Посадової інструкції документознавця територіального сервісного центру (на правах відділу) № 8045 регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, затвердженою В.о. директора РСЦ МВС в м. Києві ОСОБА_2 23 листопада 2016 року, документознавць підпорядковується начальникові територіального сервісного центру або особі, яка виконує його обов'язки; виконують інші завдання за дорученням керівництва. З матеріалів справи вбачається, що керівництвом сервісного центру позивачу було доручено зокрема: видачу талонів електронної черги, консультація, друк карток обліку та заяв громадянам, які звертаються для отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, прийом документів для здійснення реєстраційних операцій виключно від людей з обмеженими можливостями, громадян похилого віку, від вагітних жінок та відвідувачів з дітьми, з метою уникнення скарг та створення позитивного іміджу сервісних центрів МВС, шляхом зменшення часу очікування своєї черги даної категорії громадян і створення належних умов для людей у яких виникають складнощі з пересування по сходам, оскільки, зал прийому знаходиться на другому поверсі. Тобто, позивачем не було дотримано вказівки керівництва сервісного центру, які були передбачені його посадовою інструкцією.

Позивач визнав в судовому засіданні, що йому було роз'яснено, що він на своєму робочому місці має приймати та консультувати людей з обмеженими можливостями.

Також позивач визнав, що він в порушення вимог керівництва, здійснював обслуговування всіх громадян, і відповідно залишав своє робоче місце для проведення реєстраційних дій та обслуговування інших громадян.

Оскільки саме роботодавець наділений повноваженнями на розподіл обов'язків між працівниками, а також враховуючи виділену позивачу ділянку роботи, роботодавець проводячи перевірку та враховуючи пояснення керівництва, дійшов вірного висновку про порушення позивачем трудової дисципліни в період випробування.

Доводи скарги про порушення судом ст. 28 КЗпП України в частині не повідомлення позивача за три дні про звільнення, колегія не приймає, так як звільнення позивача було здійснено після закінчення терміну випробування, а також у зв'язку з скасуванням рішення суду на підставі, якого позивача було поновлено на роботі. Відповідно позивач надаючи згоду на випробування, розумів, що по закінченню вказаного в трудовому договорі терміну, він може бути звільнений, якщо роботодавець встановить його невідповідність. З врахуванням того, що за обставинами даної справи позивача було звільнено більш ніж через три місяці, а також після скасування судового рішення, на підставі якого він був поновлений, відповідно попереджати його додатково за три дні, роботодавець не повинен був.

Доводи скарги про неврахування судом того, що звільнення 07 серпня 2017 року було проведено в період тимчасової непрацездатності колегія суддів не приймає з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених статтею 41 КЗпП України (частина 3 цієї норми).

В даній справі встановлено, що роботодавець звільнив позивача правомірно, як такого, що не пройшов випробування.

При цьому при обрахуванні строку випробування був врахований період під час якого позивач перебував на лікарняному.

Звільняючи позивача 07 серпня 2017 року, після того, як відповідачу стало відомо про скасування рішення суду про поновлення позивача на роботі, відповідач не знав про перебування позивача на лікарняному, так як останній не повідомив роботодавця про вказану обставину.

Позивач не спростував, жодними доказами пояснення представника відповідача про те, що, після того, як позивача відділ кадрів запросив для ознайомлення з наказом, останній звернувся до лікаря з метою створення штучних перешкод для проведення його звільнення через не проходження ним строку випробування.

Вказані обставини дають підстави колегії суддів прийти до висновку, що оскільки позивача звільняли з роботи більш ніж через три місяці, на які останній приймався, в разі якщо не витримає випробувальний термін, поновлення останнього на роботі з урахуванням вищенаведених обставин не буде відповідати засадам розумності та справедливості, а також вимогам закону, який надає право роботодавцю звільняти працівників, які не пройшли випробувальний термін і не довели свою спроможність виконувати свої посадові обов'язки належним чином.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

В розподілі судових витрат, понесених при розгляді в суді першої та апеляційної інстанції немає необхідності, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ЗУ «Про судовий збір», а тому зазначені витрати компенсуються за рахунок держави.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 19 січня 2018 року.

Головуючий Судді: