Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 317/4238/16-ц

провадження № 61-32341св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області в складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Трофімової Д. А. від 10 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку нерухомого майна та визнання права власності на частку нерухомого майна.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником 53/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Інші 47/100 частини вказаного житлового будинку перебувають у власності відповідача. Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, яка належить їй на праві власності. 18 вересня 2006 року ОСОБА_5 запропонувала їй сплатити 3 000 грн за належну відповідачу 47/100 частину будинку та про передачу цієї частини їй у власність. У той же день вона сплатила ОСОБА_5 вказану суму за належну останній частину житлового будинку. Однак, від подальшого юридичного оформлення договору купівлі-продажу відповідач відмовилась. Посилаючись на викладені обставини, просила припинити право власності ОСОБА_5 на 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 47/100 частини вказаного житлового будинку.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено. Припинено право власності ОСОБА_5 на 47/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 47/100 частини житлового будинок АДРЕСА_1 Вирішено питання про судовий збір.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з посиланням на статтю 220 ЦК України вважав, що оскільки відбулося повне виконання умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, а у позивача відсутня можливість посвідчити його в нотаріальному порядку у зв'язку з ухиленням відповідача від такого посвідчення, то існують підстави для визнання договору дійсним та визнання за позивачем права власності на майно.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові виходив із відсутності передбачених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу частини житлового будинку дійсним.

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позов було заявлено про припинення права власності ОСОБА_5 на часку нерухомого майна на підставі статті 365 ЦК України, а суд безпідставно застосував до виниклих правовідносин статтю 220 ЦК України.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на вищевказану касаційну скаргу, у яких просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, оскільки позовна заява мотивована тим, що відповідач запропонувала позивачу сплатити 3 000 грн на належну відповідачу частку спірного житлового будинку та про передачу цієї частки у власність позивача; в той же день позивач сплатила відповідачу вказану суму, однак, від подальшого юридичного оформлення договору купівлі-продажу відмовилась. Відтак правильно було застосовано судом статтю 220 ЦК України до виниклих правовідносин, яка регламентує договірні відносини, а не речові. Норми статті 365 ЦК України також не можуть бути застосовані до виниклих правовідносин, оскільки для застосування вказаної норми необхідно, щоб всі чотири фактичні обставини, перелічені у частині першій статті 365 ЦК України, були в наявності, а належні на праві власності відповідачу 47/100 частини спірного житлового будинку, складають майже половину будинку, що неможливо вважати незначною його часткою.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 53/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 належить на праві власності на підставі договору дарування ОСОБА_4

47/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на праві власності на підставі договору дарування належить ОСОБА_5

Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, яка належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Згідно пояснень позивача на прохання ОСОБА_5 18 вересня 2006 року ОСОБА_4 сплатила сестрі 3 000 грн за належні останній на праві власності 47/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується розпискою, оформленою в присутності свідків, проте у подальшому від юридичного оформлення договору купівлі-продажу відповідач ухилилася.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Частиною 2 статті 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, а були лише наміри вчинити такий правочин. Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів, а розписка, яка міститься у матеріалах справи є лише письмовим доказом виникнення боргових зобов'язань.

Посилання касаційної скарги на те, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати такий договір дійсним, є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, у зв'язку із чим не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило