Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 554/1491/14-ц

провадження № 61-3097св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк«ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2014 року у складі судді Троцької А. І. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Пікуля В. П., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивував тим, що 27 червня 2006 року між ним та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання заяви, на підставі якої останній отримав кредит у розмірі 4 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 48 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Судовим наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2008 року з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за вказаним кредитом у розмірі 5 107 грн 58 коп.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за вказаним договором, станом на 27 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 19 261 грн 80 коп., з яких: 3 016 грн 00 коп. - заборгованість за кредитом, 16 245 грн 80 коп. - заборгованість за процентами, 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина) та 707 грн 71 коп. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача 15 361 грн 93 коп., що складає різницю між стягнутою заборгованістю за судовим наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2008 року та заборгованістю, що виникла станом на 27 січня 2014 року на підставі статей 526, 530, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 27 червня 2006 року у розмірі 15 361 грн 93 коп. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що належними та допустимими доказами у справі доведено, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість, яка повинна бути стягнута у судовому порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2016 року заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2014 року залишено без змін.

Залишаючи без змін заочне рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив із того, що матеріали справи містять достатньо доказів, які підтверджують, що ОСОБА_3 уклав з позивачем кредитний договір, а саме: отримання платіжної картки з відкриттям карткового рахунку на своє ім'я, періодичне погашення заборгованості за відсотками, яке відбулося 29 квітня 2011 року та свідчить про визнання ним боргу. При цьому суд зауважив, що порушення норм процесуального права в частині неналежного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи не призвело до неправильного вирішення справи і не є підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що він не був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, яку було розглянуто за його відсутності з постановленням заочного рішення. Пpo це свідчать двічі повернуті суду судові повістки на його ім'я. Стверджує, що не укладав з позивачем кредитний договір, що підтверджується різницею у підписі, що міститься у паспорті та на заяві про отримання кредиту. У кредитному договорі неправильно зазначені його анкетні дані, зокрема, роки проживання за адресою, кількість дітей, посада та інше. Кредитний договір є нікчемним і згідно із законом не підлягає оспорюванню. Крім того, позивач із його зарплатної картки без дозволу і попередження самостійно на власний розсуд списував грошові кошти у розмірі 774 грн 00 коп. та 1 422 грн 08 коп. у рахунок погашення неіснуючої заборгованості, але з'ясувалось це лише у 2015 pоці. Суди віддали перевагу фальшивому доказу, а йому не залишили жодної можливості скористатись правом на захист, наданим йому як громадянину України Конституцією України та ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами установлено, що 27 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір шляхом підписання заяви, на підставі якої останній отримав кредит у розмірі 4 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 48 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Судовим наказом Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2008 року з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі 5 107 грн 58 коп.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за вказаним договором, станом на 27 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 19 261 грн 80 коп., з яких: 3 016 грн 00 коп. - заборгованість за кредитом, 16 245 грн 80 коп. - заборгованість за процентами, 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина) та 707 грн 71 коп. - штраф (процентна складова).

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_3, заперечуючи щодо заявленого ПАТ КБ «ПриватБанк» позову, вказував на те, що він не підписував заяву про отримання кредитних коштів, погашення заборгованості здійснювалося позивачем без його згоди шляхом списання коштів із його зарплатної картки. Крім того, він звертався до правоохоронних органів та прокуратури із заявами про вчинення злочину. Анкетні дані, що вказані у заяві, відрізняються від його справжніх даних.

У судовому засіданні апеляційного суду на запитання головуючого судді Панченка О. О. про те, чи подавав ОСОБА_3 позов про визнання недійсним кредитного договору з підстав того, що він його не підписував, ОСОБА_3 відповів, що не звертався, бо не має достатніх знань у цій сфері.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із частиною першою статті 58, частиною другою 59 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Тому процесуальне доказування як система процесуальних дій суб'єктів доказування в окремих випадках не тільки «підтримується» судом, а й скеровується ним ex officio.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно зі статтями 143, 144 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

З'ясування обставин підписання заяви на отримання кредиту має істотне значення для вирішення цього спору.

Судом апеляційної інстанції не враховано вимог указаних положень процесуального закону, не надано належної оцінки доводам відповідача про те, що заяву на отримання кредиту він не підписував, що відомості у заяві не відповідають його справжнім анкетним даним, у зв'язку із чим не перевірено належним чином відповідних заперечень ОСОБА_3, не роз'яснено право на заявлення клопотання про призначення експертизи, що унеможливило встановлення дійсних обставин справи. Процесуальний формалізм у розгляді цієї справи суду апеляційної інстанції призвів до неможливості виправлення процесуальних порушень суду першої інстанції, який розглянув справу за відсутності відповідача, в порядку заочного розгляду справи за відсутності належного повідомлення останнього про час та місце розгляду справи, що є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким встановлено право особи на справедливий судовий розгляд.

Вирішуючи спір, суд у порушення наведених норм права, вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не роз'яснив відповідачу право заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, що не дало йому можливості довести перед судом переконливість своїх тверджень про наявність або відсутність юридичних фактів, зокрема дійсності його підпису на заяві про отримання кредитних коштів, не встановивши при цьому, ким саме було підписано кредитний договір, та не спростувавши заперечення ОСОБА_3 про те, що заяву він не підписував, що відомості, зазначені у заяві, не відповідають дійсності.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України 2004 року, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не перевірив, у який спосіб погашалася заборгованість за кредитним договором б/н від 27 червня 2006 року, а саме: шляхом особистого внесення відповідачем коштів чи списання банком цих коштів із зарплатної картки заявника, і дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без зміни.

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про визнання ОСОБА_3 боргу перед банком шляхом погашення заборгованості - внесенням платежу 29 квітня 2011 року, керуючись лише наданим банком розрахунком, без підтвердження квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто ОСОБА_3 та визнання ним боргу, оскільки відповідач заперечував вчинення цих дій.

Враховуючи наведене, суд вважає, що апеляційний суд не вжив заходів для уникнення будь-яких сумнівів сторін щодо об'єктивного розгляду справи, а неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права призвели до поверхневого вирішення спору.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Суд вважає за необхідне вказати також на те, що судом першої інстанції було порушено порядок постановлення заочного рішення.

Так, ухвалюючи заочне рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, не повідомив суд про причини своєї неявки, тому неявку відповідача в судове засідання суд визнав неповажною і дійшов висновку про можливість розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Однак поза увагою суду залишилися приписи частини четвертої статті 169 ЦПК України 2004 року, згідно з якою у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

20 лютого та 19 березня 2014 року на адресу ОСОБА_3: АДРЕСА_1, було направлено судові повістки-повідомлення про призначення справи до розгляду на 28 лютого 2014 року о 13 год. 00 хв. та на 17 квітня 2014 року о 13 год. 30 хв.

Відповідно до довідок про причини повернення поштового відправлення вказано, що судові повістки-повідомлення не були отримані ОСОБА_3 та повернуті до суду «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 31, 32).

Ураховуючи викладене, не можна погодитися із висновком місцевого суду про ухвалення у цій справі заочного рішення, оскільки судом не були враховані вимоги частини четвертої статті 169 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

Розглянувши справу за відсутності ОСОБА_3, суд першої інстанції порушив його конституційні права на участь у судовому засіданні та не взяв до уваги вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, не з'ясував його позиції та заперечень і не забезпечив можливості обґрунтувати свої твердження.

На вказані порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, не звернув увагу й апеляційний суд під час перегляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3

Таким чином, судом першої інстанції порушено норми процесуального права щодо порядку постановлення заочного рішення, а також щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а апеляційний суд указаних порушень не виявив і не надав їм належної правової оцінки, що призвело до неправильного вирішення справи.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2016 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик