Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 454/1980/16-ц

провадження № 61-35527св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Вищий адміністративний суд України, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 22 липня 2016 року у складі судді Струс Т. В. та постанову апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищого адміністративного суду України, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Позов мотивовано тим, що йому завдано моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн в результаті протиправних дій Вищого адміністративного суду України при розгляді його касаційної скарги від 30 грудня 2011 року, яку просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на його користь.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 22 липня

2016 року у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди в частині позовних вимог до Вищого адміністративного суду України відмовлено з підстав, передбачених пунктом 1 частиною другою статті 122 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суд першої інстанції).

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України не носить цивільно-правовий характер, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України, а тому спір в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 22 липня

2016 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції зазначив, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

14 квітня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 22 липня 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої та апеляційної інстанцій повинні були розглянути дану позовну заяву по суті, що не було зроблено.

У жовтні 2018 року матеріали цивільної справи № 454/1980/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини 7 статті 49 Закону України № 2453-VIвід 7 липня 2010 року«Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України, № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 Цивільного кодексу України № 435-IV від 16 січня 2003 року (далі - ЦК України). Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд.

Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 вказано, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

При ухваленні оскаржених ухвал, судиправильно застосували пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) і обґрунтовано вирішили, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині до Вищого адміністративного суду України не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені ухвали постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, частиною 7 статті 49 Закону України № 2453-VI від 7 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову), статтями 1174, 1176 ЦК України, пунктом 1 частини другої статті 122 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову), колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені ухвали без змін.

На підставі, частини 7 статті 49 Закону України № 2453-VIвід 7 липня 2010 року«Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову), статей 1174, 1176 ЦК України, пунктом 1 частини другої статті 122 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову), керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 22 липня 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило