ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2018 року м. Кропивницький

справа № 2о-13/2006

провадження № 22-ц/4809/164/18

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Кіселика С.А., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н.І.,

учасники справи:

заявник - Кіровоградська місцева прокуратура в інтересах Великосеверенської сільської ради,

особа, яка не брала участі у справі, але подала апеляційну скаргу - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області (суддя Гончар В.М.) від 05 квітня 2006 року.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

09 березня 2006 року прокурор Кіровоградського району, діючи в інтересах держави в особі Великосеверинівської сільської ради, звернувся до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області із заявою про визнання спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5, відумерлою, визнання власністю територіальної громади Великосевериніської сільської ради земельну ділянку, яка належала ОСОБА_5 згідно державного акту приватної власності на землю НОМЕР_1.

Прокурор вказував на те, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 12,64 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великосеверинівської сільської ради. В якості правової підстави для звернення до суду прокурор посилався на приписи ст. 1277 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду

Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 29 березня 2006 року справу за заявою прокурора про визнання відумерлою спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5, об'єднано в одне провадження із заявами прокурора про визнання відумерлою спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2006 року заяви прокурора задоволено. Суд визнав спадщину у вигляді земельних ділянок на території Великосеверинівської сільської ради, в тому числі земельну ділянку ОСОБА_5, яка належала йому згідно державного акту на право власності на землю НОМЕР_1, відумерлою.

Додатковим рішенням від 26 вересня 2008 року (а. с. 88) резолютивну частину рішення суду від 05 квітня 2006 року доповнено таким: «Зазначену відумерлу спадщину передати у власність територіальній громаді Великосеверинівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської обласні».

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

27 липня 2018 року до Апеляційного суду Кіровоградської області з апеляційною скаргою звернулася ОСОБА_4 (а. с. 94 - 99) у якій просила суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання спадщини у виді земельної ділянки ОСОБА_5 відумерлою.

Вона посилалася на те, що являється спадкоємцем померлого ОСОБА_5 за заповітом, прийняла спадщину відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Однак, звернувшись у 2018 році до нотаріуса за оформленням спадщини, дізналася про судове рішення, яким спадщину визнано відумерлою.

Вона вважає рішення незаконним, таким, що ухвалене при неповному з'ясуванні обставин справи, з неправильним застосуванням судом норм матеріального права. Стверджує, що рішення суду порушує її права на спадкове майно.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор висловив незгоду з твердженням апеляційної скарги про те, що рішенням суду вирішено питання про права ОСОБА_4 так, як нею не надано доказів прийняття спадщини. Крім того, прокурор вважає, що заявник втратив право на оскарження рішення суду, ухваленого понад десять років тому.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Згідно підпункту 8 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України (2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області у складі судді Єгорової С.М. від 17 серпня 2018 року (а. с. 116 - 117) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2006 року.

05 жовтня 2018 року розпочав роботу створений на підставі Указу Президента України № 452/17 від 29 грудня 2017 року Кропивницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Кіровоградську область.

У зв'язку з цим та відповідно до ст. 31 ЦПК України дану цивільну справу було передано із Апеляційного суду Кіровоградської області до Кропивницького апеляційного суд та визначено новий склад суду в порядку передбаченому ст. 33 Кодексу.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах від 31 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 10 жовтня 2018 року.

Позиції учасників справи у судовому засіданні

ОСОБА_4 особисто в судове засідання не з'явилася.

Її представник - адвокат ОСОБА_13 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.

Прокурор заперечив проти доводів і вимог апеляційної скарги.

Великосеверинівська сільська рада, повідомлена судовою повісткою про час, дату і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, свого представника в судове засідання не направила.

По завершенню судового засідання засобами електронного зв'язку до суду надійшла електронна копія заява голови Великосеверинівської сільської ради ОСОБА_14 про відкладення розгляду справи. У зв'язку з тим, що клопотання надійшло після завершення розгляду справи, суд залишив його без розгляду.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_15 (а. с. 37).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 ОСОБА_5 належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 12,64 га на території Великосеверинівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 36).

Згідно витягу зі Спадкового реєстру від 24 березня 2006 року (а. с. 39) відомості за параметрами запиту «ОСОБА_5» інформація відсутня.

Апеляційний суд додатково встановив такі обставини:

17 серпня 1998 року ОСОБА_5, проживаючий в АДРЕСА_1, склав заповіт, посвідчений секретарем Костянтинівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області Лебеденко А.Б., який зареєстровано в реєстрі під № 15.

Згідно вказаного заповіту ОСОБА_5 на випадок своєї смерті розпорядився все його майно, яке буде належати йому на день його смерті, заповів ОСОБА_4.

З актового запису про смерть ОСОБА_5 (а. с. 37) вбачається, що він зроблений на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 1, яке видане 09 січня 1999 року ОСОБА_4

24 січня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса Кіровоградського районного нотаріального округу Кіровоградської області Коваленко Г.Г. з питання видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року спадкодавця ОСОБА_5

Як вбачається з листа приватного нотаріуса Кіровоградського районного нотаріального округу Кіровоградської області Коваленко Г.Г. від 06 лютого 2018 року № 48/02-14 (а. с. 106), нотаріусом відкрито спадкову справу № 5/2018 від 24 січня 2018 року. З цього листа також вбачається. що право власності спадкодавця на земельну ділянку підтверджено оригіналом державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1. Проте, згідно витягу з Державного земельного кадастру від 31 січня 2018 року, земельна ділянка кадастровий номер: НОМЕР_2 зареєстрована 13 листопада 2008 року і право власності на яку належить Великосеверинівській сільській раді.

У зв'язку з розбіжностями у відомостях щодо належності права власності на земельну ділянку, нотаріус повідомив ОСОБА_4 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що вона не приймала участі у справі, але суд вирішив питання про її права. Крім того вона вказує на те, що суд невірно застосував норми матеріального права.

Натомість прокурор стверджував, що ОСОБА_4 не має право на оскарження рішення суду, а суд вирішив справу відповідно до закону.

Визначаючи наявність у ОСОБА_4 права на оскарження рішення суду, суд виходить з такого.

Суд першої інстанції розглянув справу за нормами ЦПК України (2004).

Згідно ч. 1 ст. 292 ЦПК України (2004) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Частиною 1 ст. 352 ЦПК України (2017) передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже процесуальне суб'єктивне право особи, яка не брала участь у справі, оскаржувати рішення суду залежить від того, чи вирішив суд питання про її права (майнові або немайнові), свободи, інтереси або обов'язки.

Втручання суду в сферу цивільних прав особи, яке не була залучена до участі у цивільній справі, є підставою для виникнення у такої особи права апеляційне оскарження судового рішення.

ОСОБА_4 зазначала, що вона є спадкоємцем за заповітом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5

До суду апеляційної інстанції вона надала оригінал заповіту ОСОБА_5 від 17 серпня 1998 року, посвідченого секретарем Костянтинівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, згідно якого він заповів ОСОБА_4 все своє майно.

За правилами до ст. 525 ЦК УРСР спадщина відносно майна померлого ОСОБА_5 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємтво за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

За приписами ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Суд першої інстанції правильно встановив, що до 08 липня 1999 року ніхто з спадкоємців заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори не подав. Це підтверджується витягом зі Спадкового реєстру (а. с. 39), згідно якого за заданими параметрами (ОСОБА_5) у Спадковому реєстрі інформація відсутня.

Це також вказує на те, що протягом шестимісячного строку на прийняття спадщини спадкоємці, зокрема ОСОБА_4, не відмовилися від її прийняття.

Згідно п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 (яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців, зокрема, державного акта на право приватної власності на землю.

Як вбачається з листа приватного нотаріуса Кіровоградського районного нотаріального округу Кіровоградської області Коваленко Г.Г. від 06 лютого 2018 року № 48/02-14 (а. с. 106), ОСОБА_4 звернулася із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом відносно майна ОСОБА_5 і підтвердила належність спадкодавцю права власності на земельну ділянку оригіналом державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, виданого 14 квітня 1999 року, тобто спадкоємець отримав державний акт в межах строку на прийняття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_4 надала нотаріусу докази прийняття нею спадщини за заповітом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5, і нотаріус прийняв їх, але відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з інших підстав (у зв'язку з сумнівами щодо належності земельної ділянки спадкодавцю).

У даній справі не вирішується питання про належність спадщини ОСОБА_4, яка доводить своє право в нотаріальному порядку. Проте колегія суддів судової палати у цивільних справах робить висновок, що доводи апеляційної скарги та надані на її підтвердження докази дають підстави вважати, що оскаржуваним рішенням було вирішено питання про право ОСОБА_4 так, як внаслідок постановлення судом рішення та додаткового рішення, якими спадщину визнано відумерлою та передано у власність територіальної громади, вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Отже ОСОБА_4 має право на апеляційне оскарження рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2006 року в частині визнання відумерлою спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5.

Стосовно дотримання ОСОБА_4 строку на апеляційне оскарження рішення суду, то це питання вирішено Апеляційним судом кіровоградської області під час відкриття апеляційного провадження.

Щодо застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Визнаючи спадщину відумерлою, суд першої інстанції керувався нормами ст. 1277 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року (п. 1 прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу).

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказав, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року і строк її прийняття сплинув 08 липня 1999 року, то до виниклих правовідносин належить застосовувати норми діючого на той час ЦК УРСР.

При цьому положення абз. 2 п. 5 прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003), згідно якого правила ст. 1277 ЦК України про відумерле майно застосовується також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року, не можуть застосовуватися до спадщини, яка відкрилася у січні 1999 року.

Правила абз. 2 п. 5 прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003) слід застосовувати, якщо спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Сплив однорічного строку, встановленого ч. 2 ст. 1277 та абз. 2 п. 5 прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року.

ЦК УРСР, норми якого підлягають застосуванню до спадщини, яка відкрилася до 01 липня 2003 року, не містив положень про відумерлість спадщини, аналогічних тим, які закріплені в ст. 1277 ЦК України.

За відсутності спадкоємців які прийняли спадщину, відкриту до 01 липня 2003 року, майно померлого переходить до держави за правилами спадкування (абз. 3 ст. 524 ЦК УРСР). При цьому цим Кодексом не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Таким чином суд першої інстанції невірно визначив характер спірних правовідносин та помилково застосував закон, який не підлягає застосуванню.

Неповне з'ясування обставин справи, як і неправильне застосування норм матеріального права, являються підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення (п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України (2017).

Отже рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній його частині, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви прокурора.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв'язку з тим, що в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, таке рішення підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2006 року в частині визнання відумерлою спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 на земельну ділянку, що належала йому на підставі державного акту НОМЕР_1.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволені заяви прокурора про визнання відумерлою спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 щодо земельної ділянки, право власності спадкодавця на яку підтверджено державним актом НОМЕР_1, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: С.А. Кіселик

С.І. Мурашко