РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/12557/17

Провадження № 22-ц/4815/91/18

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач : ОСОБА_2

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 06 червня 2018 року, постановленої в складі судді Першко О.О., повний текст виготовлено 11 червня 2018 року, у справі № 569/1255/17,

в с т а н о в и в :

14 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовувала тим, що під час шлюбу із відповідачем вони придбали транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN Т4 (Transporter)», об'єм двигуна 1,9 TDA, білого кольору, 2001 року випуску. Кошти на придбання автомобіля були використані із сімейного бюджету. Так як, спірний транспортний засіб, є неподільною річчю, вона бажає одержати від відповідача як іншого співвласника грошову компенсацію вартості, належної їй частки в спільному майні.

Просила суд про задоволення позову.

Рішенням Рівненського міського суду від 06 червня 2018 року позов задоволено частково .

Визнано автомобіль марки «VOLKSWAGEN T4 (Transporter)», обєм двигуна 1,9 TDA, білого кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснено поділ автомобіля марки «VOLKSWAGEN T4 (Transporter)», обєм двигуна 1,9 TDA, білого кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання за кожним з них по 1/2 ідеальній частці з припиненням права спільної сумісної власності на цей автомобіль.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне майно набуто сторонами у період шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя, тому кожен з них має право на половину вказаного майна.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач вказує на його незаконність та необґрунтованість рішення суду через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне зясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору.

Вказує, що суд не врахував що на придбання спірного автомобіля були позичені кошти у матері відповідача ОСОБА_3 в розмірі 5000 доларів США відповідно до розписки від 20.03.2012 року. Позивач в цей період не працювала, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дітьми і своїх коштів для придбання автомобіля сімя не мала. Крім того, вказаний автомобіль переданий новому власнику в рахунок погашення боргу, однак суд не залучив до участі у справі нового власника ОСОБА_3 Вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

10 серпня 2018 року ОСОБА_4 на рішення суду подала апеляційну скаргу в якій вказує на його незаконність, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Суд не врахував, що спірний автомобіль відчужений відповідачем своїй матері 16.09.2017 року без згоди позивача і не в інтересах сімї. А тому суд дійшов неправильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення половину вартості транспортного засобу.

Просить рішення суду в частині відмови у стягнені грошової компенсації належної їй частки у спільному майні подружжя вартості транспортного засобу в сумі 64502,50 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позовних вимог.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_5 відхиленню з таких підстав.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Убачається, що 21 січня 2006 року сторони перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 серпня 2016 року в справі №569/4623/16. Рішення суду набрало законної сили 05 вересня 2016 року.

Під час перебування у шлюбі 21 березня 2012 року сторони придбали транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN Т4 (Transporter)», об'єм двигуна 1,9 TDA, білого кольору, 2001 року випуску, який було зареєстровано за відповідачем.

Ухвалою Рівненського міського суду від 08 вересня 2017 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на автомобіль марки «VOLKSWAGEN Т4 (Transporter)», який зареєстрований за ОСОБА_5

16 вересня 2017 року автомобіль марки «VOLKSWAGEN Т4 (Transporter)», об'єм двигуна 1,9 TDA, білого кольору, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, перереєстровано за договором купівлі-продажу на матір відповідача ОСОБА_3 (а.с.67 зворот), тобто після розірвання шлюбу та звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя.

Згідно довідки від 20.03.2018 року виданої ПП «Есперт-Сервіс-Альфа» середня ринкова вартість автомобіля марки «VOLKSWAGEN Т4 (Transporter)», об'єм двигуна 1,9 TDA, білого кольору, 2001 року випуску станом на 20 березня 2018 року становить 129005,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх транспортний засіб, внаслідок укладення договору позики, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позичених коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16, від 14 вересня 2016 року № 6-539цс16.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Із матеріалів справи вбачається, що 20 березня 2012 року ОСОБА_5 уклав договір позики із своєю матірю ОСОБА_3 відповідно до якого він позичив 5000 доларів США для купівлі автомобіля «VOLKSWAGEN Т4 (Transporter)» 2001 року випуску та зобовязувався їх повернути до 20.09.2016.

Під час перебування у шлюбі 21 березня 2012 року сторони придбали транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN Т4 (Transporter)», об'єм двигуна 1,9 TDA, білого кольору, 2001 року випуску, який було зареєстровано за відповідачем.

Позивач дану угоду в судовому порядку не оскаржила, а тому відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом установлено, що автомобіль придбаний та використовувався в інтересах сімї, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між подружжям в рівних частках.

За таких обставин висновок суду першої інстанції, що спірний автомобіль є власністю подружжя є правильним.

Між тим, апеляційним судом встановлено, що після розірвання шлюбу автомобіль був відчужений відповідачем за договором купівлі-продажу своїй матері ОСОБА_3 (а.с.67 зворот) без годи позивача, не в інтересах сім'ї, та не на її потреби, тому з відповідача на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 1/2 частина його вартості.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 проте що спірний автомобіль придбаний не за спільні кошти подружжя, а за запозичені ним особисто у своєї матері кошти, а тому він не являється спільним майном подружжя не заслуговують на увагу, оскільки показання свідка ОСОБА_3, а також розписка, складена ОСОБА_5 (сином ОСОБА_3Є.) від 20 березня 2012 року, не є достатніми та достовірними доказами, які б спростували спільність майна колишнього подружжя. Тобто, докази які б спростували презумпцію спільності майна та доводили б існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, відсутні.

Не заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги відповідача проте, що в рахунок

отриманих у позику коштів автомобіль був переданий матері відповідача ОСОБА_3, оскільки із матеріалів справи вбачається, що вказаний автомобіль був перереєстрований на імя ОСОБА_3 на підставі укладеного договору купівлі-продажу.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для відмови у позові.

Оскільки рішення суду в частині відмовлених позовних вимог ухвалено з порушенням норм матеріального права воно підлягає в цій частині скасуванню.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, ст.60,65,70,71 СК України Апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 06 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення грошової компенсації та здійснення поділу автомобіля марки «VOLKSWAGEN T4 (Transporter)», обєм двигуна 1,9 TDA, білого кольору, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання за кожним з них по 1/2 ідеальній частці з припиненням права спільної сумісної власності на цей автомобіль скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні подружжя в розмірі 64502,10 грн. (шістдесят чотири тисячі пятсот дві грн.. 10 коп.) вартості ? частини транспортного засобу .

В решті рішення суду залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 961,21 грн. за перегляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 07 листопада 2018 року.

Головуючий :

Судді