Справа № 562/1984/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" червня 2018 р. Здолбунвіський районний суд

Рівнеської області

у складі

головуючого судді Мички І.М.

за участю секретаря Кондратюк Н.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення частки в майні особистою приватною власністю , поділ спільної сумісної власності і встановлення порядку користування житловим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні,-

В С Т А Н О В И В:

У поданій до суду заяві позивач за первісним позовом ОСОБА_5 просить визнати за ним право особистої приватної власності на 55/100 частки квартири АДРЕСА_1, визнати за ним та ОСОБА_1 право власності за кожним по 22,5/100 частки в праві спільної сумісної власності на 45/100 частки вказаної квартири, яку залишити у спільній частковій власності сторін відповідно до розміру належної йому 77,5/100 частки та ОСОБА_1 відповідно 22,5/100 частки, а також встановити наступний порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого виділити йому у користування жилі кімнати площею12,3 м2 та 15,6 м2 з прилеглим до неї балконом, позначені у технічному паспорті літерами «5» та «6», а ОСОБА_1 жилу кімнату площею 7,9 м2, позначену в технічному паспорті літерою «4», а допоміжні приміщення - кухню, вбиральню та коридори, позначені у технічному паспорті літерами «1», «2», «3», «7», залишити у спільному користуванні співвласників квартири.

Крім того, ОСОБА_5 просить припинити право власності ОСОБА_1 на 225/1000 квартири та, відповідно, визнати за ним право власності на 225/1000 квартири АДРЕСА_1 із стягненням на користь ОСОБА_1 45000 грн. у відшкодування вартості належної їй 225/1000 квартири.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_5 покликається на те, що квартира АДРЕСА_1 придбана під час шлюбу з ОСОБА_1, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності. Для придбання спірної квартири за ціною 243600 грн. ним було витрачено кошти в сумі 134236 грн., які належали йому особисто від продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2. А тому в спірній квартирі йому на праві особистої приватної власності відповідно до розміру внесених ним особистих коштів належить 55/100 частки, а решта 45/100 - належить сторонами у рівних частках по 22,5/100. Оскільки спірна квартира є неподільною і сторони не можуть домовитися про порядок володіння та користування цим майном, то слід визначити їх ідеальні частки у майні без реального поділу та залишити квартиру в спільній частковій власності. Запропонований порядок користування спірною квартирою відповідає з незначним відхиленням частці кожного із співвласників квартири.

Відповідач ОСОБА_1 змінила вимоги викладені у зустрічній позовній заяві і просить визнати за нею право особистої приватної власності на 41,05/100 частки квартири АДРЕСА_3 та визнати за нею та ОСОБА_4 право власності за кожним по 29,475/100 в праві спільної сумісної власності на 58,95/100 частки квартири АДРЕСА_3, квартиру залишити в спільній частковій власності сторін відповідно до розміру належних кожному з них часток, а саме: 70,525/100 частки - ОСОБА_1 та 29,475/100 частки - ОСОБА_5. ОСОБА_1, просить встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_3: виділити ОСОБА_1, в користування жилу кімнату, позначену в технічному паспорті літ. «5» площею 12,3 кв.м. та жилу кімнату позначену літ. «6» площею 15,6 кв.м. з прилеглими до них балконами; виділити ОСОБА_4 в користування жилу кімнату, позначену в технічному паспорті літ. «4» площею 7,9 кв.м.; залишити в спільному користуванні співвласників квартири допоміжні приміщення: кухню, позначену в технічному паспорті літ. «7» площею 8,4 кв.м., вбиральню (сполучену) позначену літ. «3» площею 4,2 кв.м., коридор позначений літ. «1» площею 6,2 кв.м., коридор позначений літ. «2» площею 2,4 кв.м.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу частково за кошти відповідача та в більшій частині за позичені кошти в сумі 100 000 грн., що підтверджується розписками, які змушена повертати кредиторам самостійно. Переважну частину своїх особистих коштів ОСОБА_5 витратив на розваги та відпочинок, оскільки не працював і доходу не отримував, створював конфліктні ситуації. Після розлучення їх неповнолітнього сина залишено проживати з матір'ю. За таких обставин слід відступити від засад рівності часток подружжя та визнати за сторонами право власності у запропонованих нею частках.

У судове засідання ОСОБА_5 не з'явився. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від ОСОБА_5 не надходило заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі.

Судом приймається до уваги, що за положеннями ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов ОСОБА_5 та зустрічний позов ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник повністю підтримали свої позовні вимоги та з аналогічних мотивів, позов ОСОБА_5 не визнали та просять у задоволені позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції.

Судом було встановлене наступне.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 жовтня 2014 року у справі № 562/429/14-ц був розірваний шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1. Син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишений судом проживати із матір'ю ОСОБА_1.

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в період шлюбу, 18 липня 2013 року, за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 60,2 кв.м та житловою площею 41,6 кв.м. за 243600 грн. (п.2.1 договору). Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_5, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 липня 2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 26.

Квартира була придбана за спільні кошти подружжя, про що свідчить нотаріальна згода ОСОБА_1, викладена у заяві від 18 липня 2013 року, посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрована в реєстрі за номером 811.

Шлюбний договір сторонами укладений не був.

При укладенні договору купівлі-продажу квартири розрахунок за квартиру, а саме передачу коштів в сумі 243600 грн. (п.2.1 договору) здійснювала ОСОБА_1, про що показав допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8, який був присутній під час підписання угоди, а також підтверджено нотаріально посвідченими заявами (заяви від 23 січня 2015 року) ОСОБА_8 та ОСОБА_9, яка була однією із чотирьох відчужувачів квартири.

Позивач ОСОБА_5 не надав суду доказів про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали йому особисто, а відтак, не довів, що частина квартири може бути його особистою приватною власністю.

Посилання позивача на неможливість спільного володіння та користування квартирою обґрунтовується тим, що шлюб між сторонами розірвано, відповідачка у квартирі не проживає, не приймає участі в утриманні квартири та збереженні спільного майна. Проте, суд вважає, що факт розірвання шлюбу та не проживання відповідачки в квартирі протягом тривалого часу не свідчить про неможливість спільного володіння та користування, оскільки не підтверджує наявність спору між сторонами з цього приводу.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 показали, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 одержали в позику від ОСОБА_10 60000 гривень та від ОСОБА_12 40000 гривень на купівлю спірної квартири і які на даний час ОСОБА_5 повертати відмовляється, а ОСОБА_1 повертає частинами сама.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

За змістом цих норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки подружжя є рівними. Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень ст. 372 ЦК України, ст. 70 СК України разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідповідно до положень ст. 71 СК України та роз'яснень, які містяться в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За відсутності згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації своєї частки у спільному майні та неможливості реального розподілу неподільної речі відповідно до їх частко, суд визнає ідеальні частки подружжя і цьому майні без його реального поділу і залишає у їх спільній частковій власності.

Спірна квартира є неподільною, оскільки поділити її в натурі або переобладнати в окремі ізольовані жилі квартири з окремим входом (виходом) згідно належних кожному із сторін часток неможливо.

А тому, суд погоджується з позивачем, що трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 слід залишити у спільній частковій власності сторін.

Співвласники згідно ч.2 та ч.3ст. 358 ЦК України можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, кожен з них має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

З висловленої судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України правової позиції (постанова №6-12цс13 від 03 квітня 2013 року) вбачається, що виділені у користування приміщення можуть бути і неізольованими, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє їх право спільної часткової власності на це майно.

Загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 60,2 м2 , а житлова 41,6 м2 , складається з трьох жилих кімнат площею 7,9 кв.м, 12,3 кв.м та 15,6 кв.м з прилеглим до неї балконом, позначених у технічному паспорті літерами «4», «5» та «6».

З урахуванням того, що малолітній син сторін ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишений судом проживати із матір'ю ОСОБА_1, суд, виходячи із установених ст. 3 ЦКУкраїни засад цивільного законодавства (справедливості, розумності) вважає за необхідне при визначені порядку користування спірною квартирою виділити ОСОБА_1жилу кімнату площею 7,9 кв.м та жилу кімнату площею 12,3 кв.м з прилеглим до неї балконом, а ОСОБА_5 виділити у користування жилу кімнату площею 15,6 кв.м. з прилеглим до неї балконом.

ОСОБА_1 належними доказами доведені свої позовні вимоги. ОСОБА_5 не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих ОСОБА_1, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності.

За огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення частки в майні особистою приватною власністю , поділ спільної сумісної власності і встановлення порядку користування житловим приміщенням та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні з цивільною справою та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_1 право власності за кожним по 1/2 частки в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_5 у користування жилу кімнату площею 15,6 кв.м. з прилеглим до неї балконом, а ОСОБА_1жилу кімнату площею 7,9 кв.м та жилу кімнату площею 12,3 кв.м з прилеглим до неї балконом, залишивши у спільному користуванні співвласників квартири допоміжні приміщення (кухню, вбиральню, коридори).

У решті позовних вимог сторонам відмовити.

Судові витрати понесені сторонами віднести на сторони у розмірі фактичних витрат понесених сторонами.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 15.06.2018 року .

Суддя І.М.Мичка