Провадження № 2/344/373/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

09 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Татарінової О.А.

секретаря Орнат Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, на обґрунтування якого вказав, що 07.10.2015 року відповідач отримав у позивача в позику грошові кошти в сумі 2500 доларів США, які зобовязувався повернути до 01.01.2016 року. Договір позики укладено 07.10.2015 року в формі розписки. Однак до 01.01.2016 року відповідач свої договірні зобовязання по поверненню боргу не виконав. На письмову вимогу про повернення боргу від 27.01.2016 року не відреагував.

Також згідно ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні не нижчому облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позивач зазначає, що оскільки у договорі позики прямо не передбачено його безоплатність в розумінні ст. 1048 ЦК України, він є оплатним, а тому відповідач повинен сплатити проценти у розмірі облікової ставки НБУ за користування позикою - 14 % річних в сумі 6642,91грн. Також, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми за період прострочення, а саме з 02.01.2016 року по 06.12.2016 року, в сумі 1819,97грн. На підставі наведеного просив суд стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 65318,69грн., три відсотки річних в сумі 1819,097грн., проценти за користування позикою в сумі 6642,91грн., а також судові витрати.

02.02.2017 року представник позивача подав клопотання про збільшення розміру позовних вимог (а.с.34-37), в якій просив суд суму боргу за договором позики відповідно до офіційного курсу НБУ станом на момент подання клопотання 26.01.2017 року в сумі 68025грн., та відповідно суму трьох процентів річних за період прострочення з 02.01.2016 року по 26.01.2017 року, у розмірі 2180,61грн., проценти від суми позики за період прострочення з 07.10.2015 року по 26.01.2017 року у розмірі 16311,03грн. та судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, суду подав заяву, за змістом якої підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутності, позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомлено.

З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Враховуючи думку представника позивача, викладену в письмовій заяві, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2015 року ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2500 доларів США, що еквівалентно 57500грн., які зобов'язався повернути до 01 січня 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с.7,65).

Спірні відносини між сторонами виникли у зв'язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_2 у встановлений строк свого зобов'язання щодо повернення позики в повному розмірі, а саме коштів в сумі 2500 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Таким чином, закон вимагає укладення письмової форми для правочину, який мав місце між сторонами.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до норм ст. 1047, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Виходячи з того, що розписка від 07 жовтня 2015 року підтверджує факт отримання ОСОБА_2 коштів у борг від ОСОБА_1 а також містить відомості про їх суму 2500 доларів США, строк повернення - до 01 січня 2016 року та засвідчена власноручним підписом відповідача, суд приходить до переконання про її відповідність вимогам закону.

Відповідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У зазначений в розписці строк відповідач, отримані в якості позики кошти не повернув, доказів протилежного відповідачем надано не було.

Відповідач до суду не з'явився, факт написання розписки не оспорював, а тому виникнення боргового зобов'язання за договором позики є встановленими належними доказами, а саме оригіналом даної розписки.

26.01.2016 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 надсилалась письмова вимога про повернення боргу (а.с.8,9).

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики від 07.10.2015 року є обгрунтованими.

Станом на 26.01.2017 року офіційний курс Національного банку України становить 27.21грн. за 1 долар США, а тому розмір заборгованості відповідача еквівалентно 68025грн.

Згідно до змісту ст. 536 ЦК України за користування грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти та розмір процентів встановлюється договором.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до п. 9 Положення про основи процентної політики Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 21.04.2016 року № 277, Національний банк оприлюднює розмір облікової ставки на сторінці офіційного інтернет-представництва Національного банку.

Враховуючи постанови Національного банку України від 24.09.2015 року №627, від 29.10.2015 року № 750, від 17.12.2015 року № 894, від 28.01.2016 року № 40, від 03.03.2016 року № 135, від 21.04.2016 року № 278, та рішення Правління Національного банку України від 26.05.2016 року № 25-рш, від 23.06.2016 року № 88-рш, від 28.07.2016 року № 172-рш, від 15.09.2016 року № 277-рш, від 27.10.2016 року № 372-рш, суд погоджується з розрахунком представника позивача процентів за користування позикою за період з 07.10.2015 року по 26.01.2017 року, які становлять 599,45 доларів США, що на дату подання клопотання про збільшення розміру позовних вимог еквівалентно 16311,03грн. (а.с.39).

Разом з тим, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зобов'язався повернути грошові кошти, взяті в ОСОБА_1 в позику, до 01 січня 2016 року, однак відповідач порушив свої зобов'язання та не повернув позивачу грошові кошти у вказаний строк.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання.

Представник позивача провів розрахунок суми трьох процентів річних за період з 02.01.2016 року по 26.01.2017 року (а.с.38), яка складає 80,14 доларів США, що на дату подання клопотання про збільшення розміру позовних вимог еквівалентно 2180,61грн. Даний розрахунок перевірений судом.

Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані сторонами докази у їх сукупності, перевіривши відповідність позовних вимог діючому законодавству України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1, та враховуючи вищенаведене, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, тому позов слід задовольнити.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 536, 625, 1048 ч. 1, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 12,13, 81, 141, 263, 280-282 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, і/н НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_4, і/н - НОМЕР_2, суму позики в розмірі 68025 (шістдесят вісім тисяч двадцять п'ять) гривень.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, і/н НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_4, і/н - НОМЕР_2, три відсотки річних від простроченої суми за період прострочення з 02.01.2016 року по 26.01.2017 року у розмірі 2180 (дві тисячі сто вісімдесят) гривень 61 копійка.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, і/н НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_4, і/н - НОМЕР_2, проценти від суми позики за період прострочення з 07.10.2015 року по 26.01.2017 року у розмірі 16311 (шістнадцять тисяч триста одинадцять) гривень 03 копійки.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, і/н НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_4, і/н - НОМЕР_2, витрати по оплаті судового збору в розмірі 865 (вісімсот шістдесят п'ять) гривень 17 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Татарінова О.А.