Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 187/1701/13-ц

провадження № 61-32892св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 липня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти с визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов'язання умовами даного договору. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 24 лютого 2017 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору та у зв'язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2017 року позовні вимоги банку задоволено. Стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 06 липня 2008 року у розмірі 21 384,53 грн, з яких: 1 566,20 грн - заборгованості по кредиту, 163,32 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 289,28 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом та пеня у розмірі 18 365,73 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2017 року скасоване. У задоволені позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернувся поза межами позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем.

У вересні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника Сокуренка Є. С. подало касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, банк має право на отримання процентів та неустойки в межах позовної давності. Проте суди необґрунтовано відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог, оскільки не врахували висновку Верховного Суду України, викладеного, зокрема, у постанові від 29 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 06 липня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNXRRX17890022, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 943,69 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на термін 18 місяців, тобто по 06 січня 2010 року включно.

Відповідно до умов кредитного договору відповідач повинен був надавати грошові кошти (щомісячний платіж) в період з «20» по «25» число кожного місяця у сумі 287,18 грн для погашення заборгованості за кредитом.

У порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість. Посилаючись на дані обставини банк у листопаді 2013 року звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 29 жовтня 2013 року у розмірі 21 384,53 грн, яка складається з заборгованості: за кредитом - 2 055,68 грн, про процентам - 163,32 грн, комісія - 1 289,28 грн, пеня - 16 381,75 грн та штрафи на загальну суму 1 494,50 грн.

Заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2014 року заявлені позовні вимоги банку задоволено в повному обсязі та стягнуто з відповідача на користь позивача зазначену суму заборгованості за кредитним договором.

11 квітня 2014 року позивачем було отримано виконавчий лист з виконання рішення суду від 11 лютого 2014 року, за яким 13 липня 2015 року було відкрите виконавче провадження №48077439 про стягнення з відповідача боргу на користь банку, що підтверджується відповідною постановою.

Апеляційний суд, на підставі довідки від 28 лютого 2017 року, виданої Пенсійним фондом України встановив, що з пенсії ОСОБА_4 у період з 01 травня 2016 року по 31 серпня 2016 року проводилося утримання згідно постанови ВДВС Петріківського РУЮ ВП №48077439 від 12 квітня 2016 року на користь АТ КБ «Приватбанк» боргу, а саме в травні 2016 року у розмірі 122, 37 грн, в червні - 122, 37 грн, в липні - 122, 37 грн. та у серпні 122, 37 грн.

У листопаді 2016 року відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 11 лютого 2014 року.

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року вказану заяву відповідача задоволено, заочне рішення від 11 лютого 2014 року скасовано та справу призначено до розгляду.

Виконавче провадження № 48077439 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 11 квітня 2014 року Петріківським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «Приватбанк» суми боргу закінчено в зв'язку зі скасуванням рішення суду. З ОСОБА_4 на користь банку було утримано борг в сумі 489,48 грн, що підтверджується довідкою від 03 березня 2017 року, виданою начальником Петріківського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області.

Під час розгляду справи банк уточнив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 24 лютого 2017 року у розмірі 21 384,53 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 1 566,20 грн, заборгованості по відсоткам - 163,32 грн, комісії - 1 289,28 грн та пені у розмірі 18 365,73 грн.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові у задоволенні позову апеляційний суд зробив висновок, що відповідачем останній платіж за кредитним договором був здійснений 28 вересня 2010 року що підтверджується розрахунком заборгованості, і з цього моменту для позивача АТ КБ «ПриватБанк» почався перебіг позовної давності. Проте з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося лише 12 листопада 2013 року, тобто поза межами позовної давності.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Встановивши, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач у своїй заяві від 06 лютого 2017 року, апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення постановлене без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренком ЄвгеномСергійовичем, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О.Антоненко

В. І. Журавель