Постанова

Іменем України

07 травня 2018 року

м. Київ

справа № 750/6357/17

провадження № 61-11483св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 листопада 2017 року у складі судді Литвиненко І. В. та постанову апеляційного суду Чернігівської області від 22 січня 2018 року у складі колегії суддів Лакізи Г. П., Скрипки А. А., Харечко Л. К.,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2;

- внести зміни до актового запису № 04 в Книзі реєстрації народжень, вчиненого виконавчим комітетом Смолянськоі сільської ради Куликівського району Чернігівської області, у графу «Батько» щодо прізвища, імені, по батькові, а саме: вказати батьком дитини замість ОСОБА_8 - ОСОБА_5;

- стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на її користь (ОСОБА_4) аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісяця до його повноліття, починаючи з 06 липня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з ОСОБА_5 матеріальну компенсацію вартості придбаного за час спільного проживання майна у розмірі 45 673,82 грн.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що вона проживала разом з відповідачем без реєстрації шлюбу з 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син, з її слів батьком дитини зазначений ОСОБА_8, оскільки відповідач відмовився подавати до органу реєстрації актів цивільного стану заяву про походження дитини.

Останнім часом ОСОБА_5 визнавав ОСОБА_7 своїм сином, поводився з ним як батько.

Протягом 2016 року вони спільно проживали у квартирі ОСОБА_5, яка оформлена на його батька, але після чергової сварки відповідач вигнав її з дитиною з цього житлового приміщення.

Крім того, зазначала, що за час сумісного проживання нею за особисті кошти було придбане наступне майно: диван «Бозен 3» вартістю 20 527 грн, дві люстри «Сіріус» вартістю 4 023,05 грн, лампи до люстр вартістю 615,65 грн, телевізор «VІNGA» вартістю 15 999 грн, медіаплеєр «іconBIT XDS 7» вартістю 1 000,02 грн, бездротовий маршрутизатор вартістю 499,20 грн, настінне кріплення для LCD вартістю 402 грн, геймпад Speedlink TORID вартістю 877,80 грн, комплект Rapoo 8000 wireles вартістю 498,60 грн, блендер Redmond RHB-2916 вартістю 1 230,60 грн.

Вказане вище майно залишилось у квартирі відповідача, тому просить стягнути з останнього компенсацію його вартості на підставі частини третьої статті 358 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Внесено до актового запису № 04, вчиненого 30 вересня 2009 року Смолянською сільською радою Куликівського району Чернігівської області, у графу «Батько» зміни щодо прізвища, імені, по батькові, а саме: вказано батьком дитини замість ОСОБА_8 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смтКуликівка, громадянина України.

Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_4 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця до його повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 липня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць звернено до негайного виконання.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 в частині стягнення грошової компенсації вартості спірного майна в розмірі 45 673,82 грн, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем заявлених вимог.

Постановою апеляційного суду Чернігівської області від 22 січня 2018 року рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 листопада 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що позивачем не доведено неможливість повернення їй спірного майна в натурі, його придбання за особисті кошти.

У касаційній скарзі, поданій представником ОСОБА_6, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статей 16, 137, 328, 655 ЦК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та порушення норм процесуального права, а саме: частин першої-третьої статті 263 ЦПК України, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у стягненні матеріальної компенсації вартості придбаного майна у розмірі 45 673,82 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про неправильно обраний нею спосіб захисту порушеного права.

Судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації вартості придбаного майна, в іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення компенсації вартості придбаного майна за час спільного проживання з відповідачем, як на підставу для її стягнення позивач посилалась на норми частини третьої статті 358 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Тобто, вищезазначена правова норма регулює порядок здійснення права спільної часткової власності, зокрема порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності.

Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Однією із передбачених законом підстав для зміни рівності часток є норма частини другої статті 357 ЦК України, яка встановлює визначення їх розміру з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК України).

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні вимог про стягнення матеріальної компенсації вартості придбаного майна, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела розмір її частки у спірному майні, підстави набуття права власності на конкретну частку з урахуванням її тверджень про те, що частина цього майна є її особистою власністю.

Суди попередніх інстанції також правильно зазначили, що ОСОБА_4 не позбавлена права на захист порушеного права в інший спосіб.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки,що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6 про те, що суди необґрунтовано відмовили у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу, не врахувавши акт приймання-передачі, колегія суддів відхиляє.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суди правильно відмовили у відшкодуванні витрат на правову допомогу адвоката у зв'язку з відсутністю розрахунку таких витрат, що відповідає також роз'ясненням, викладеним у пункті 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 листопада 2017 року та постанови апеляційного суду Чернігівської області від 22 січня 2018 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Чернігівської області від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат