Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 668/7704/15-ц

провадження № 61-14244св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представник позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Суворовського районного суду м. Херсона у складі судді Зубова О. С. від 01 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області у складі колегії суддів: Орловської Н. В., Кутурланової О. В., Майданіка В. В., від 29 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 08 травня 2014 року вона передала ОСОБА_6 в якості завдатку 1 000 доларів США у рахунок укладання в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлової кімнати площею 8 кв. м у квартирі АДРЕСА_1, про що остання склала письмову розписку. Пізніше їй стало відомо про те, що вищевказане нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_13 і відповідачка не мала права ним розпоряджатися, у зв'язку із цим договір купівлі-продажу укладено не було.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд на підставі положень статті 1212 ЦК України стягнути з ОСОБА_6 на її користь 1 000 доларів США, які остання отримала безпідставно.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 01 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 26 червня 2015 року становить 21 196 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 не мала правових підстав укладати договір купівлі-продажу нежитлової кімнати у квартирі, яка їй не належить, а тому отримані нею грошові кошти в якості авансу за продаж вищевказаної кімнати набуті нею безпідставно.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 29 березня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 01 лютого 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами у справі відсутні договірні правовідносини щодо продажу нерухомого майна, власником якого відповідачка не є, а тому отримані нею грошові кошти за письмовою розпискою є незаконно набутими та підлягають поверненню позивачці у спосіб, передбачений положеннями статті 1212 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не прийняли до уваги доводів відповідача про те, що письмова розписка за якою передавалися грошові кошти свідчить про наявність домовленостей між сторонами, а тому правовідносини сторін, які виникли, регулюються положеннями зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів правочинів, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач, як підставу своїх позовних вимог, та на підставі якої суди вирішили спір. При цьому є посилання на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах.

У червні 2016 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, у якій просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що судами вірно встановлено, що між сторонами у справі під час та після написання розписки не виникло будь-яких договірних правовідносин щодо продажу нерухомого майна і відповідачкою не надано доказів, які б підтверджували існування правових підстав утримання у себе грошових коштів. Посилання касаційної скарги на невірне застосування положень статті 1212 ЦК України спростовуються відсутністю договірних відносин із приводу продажу нерухомого майна між сторонами та тим що отримані від позивачки за письмовою розпискою грошові кошти, за відсутністю правових підстав на укладання у майбутньому договору без належних повноважень від власника майна, є безпідставно набутими коштами, які підлягають поверненню саме на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 08 травня 2014 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_6 в якості завдатку 1 000 доларів США у рахунок укладання в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлової кімнати площею 8 кв. м у квартирі АДРЕСА_1, про що остання склала письмову розписку (а. с. 6).

Вищевказана квартира належить ОСОБА_13 на підставі свідоцтва про право власності від 22 серпня 2005 року.

Вирішуючи спір, як суд першої, так і суд апеляційної інстанції виходили з того, що між сторонами виникли не договірні правовідносини, а правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються статтею 1212 ЦК України.

Колегія суддів вважає такий висновок суддів неправильним, оскільки судами не врахована правова природа правовідносин, які виникли між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14.

Суди невірно встановили правову природу розписки, виданої ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3, оскільки за її змістом вона отримала в якості завдатку 1 000 доларів США у рахунок укладання в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлової кімнати площею 8 кв. м у квартирі АДРЕСА_1. Отже, зміст розписки свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, а тому суди неправильно застосували положення статті 1212 ЦК України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду на загальних підставах з позовом відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами.

Відповідно до ст. 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 01 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 29 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позовуОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк