Номер провадження: 22-ц/785/2374/18
Номер справи місцевого суду: 499/348/17-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановила:

18.05.2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати за ним право власності на житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами за адресою: с. Причепівка, вул. Чкалова 17, Іванівського району Одеської області, загальною площею 58,00 м.кв., та за адресою с. Причепівка, вул. Чкалова 45, Іванівського району Одеської області, загальною площею 52,4 м.кв.

Свої вимоги мотивував тим, що з 22 січня 1997 року по 01 квітня 2016 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 01 квітня 2016 було розірвано.

У період шлюбу, 05 серпня 2005 року, позивач придбав два будинки у с. Причепівка Іванівського району Одеської області, які є предметом спору (далі спірні житлові будинки). Кошти, за які були придбані спірні житлові будинки, були отримані з продажу нерухомого майна, яке було придбане позивачем до укладення шлюбу з відповідачкою, 19 червня 1996 року.

З цих підстав, позивач зазначив, що відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України спірні житлові будинки не можуть вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуті ним за час шлюбу, однак за кошти, які належали йому особисто, у звязку з чим просив суд визнати спірні житлові будинки його особистою приватною власністю.

Відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала і надала суду письмові заперечення, в яких вказала, що спірні житлові будинки були придбані в період шлюбу сторін за спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_6

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Іванівського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що майно, яке набуте подружжям ОСОБА_6 в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в шлюбі з 22 січня 1997 року по 01 квітня 2016 року, тобто 19 років.

Ще до укладення шлюбу, а саме 20 жовтня 1995 року у сторін народилась донька ОСОБА_7, що підтверджено свідоцтвом про народження (а.с.61).

19 червня 1996 року позивач ОСОБА_3 придбав будинок по вул. Леніна №8 в с.Дачне Біляївського району Одеської області, що підтверджується копією договору (а.с.8).

29.08.2005 року позивач продав вищевказаний будинок по вул. Леніна №8 в с. Дачне Біляївського району Одеської області за 32 892,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.12).Проте, завдаток за продаж даного будинку у розмірі 30 000,00 грн. позивач ОСОБА_3 отримав ще 27.07.2005 року, що підтверджується Актом засвідчення передачі завдатку (а.с.13).

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 05.08.2005 року позивач ОСОБА_3 придбав два житлових будники за адресою с. Причепівка вул. Чкалова 17 Іванівського району Одеської області загальною площею 58,00 м.кв. за 13 182,00 грн., та за адресою с. Причепівка вул. Чкалова 45 Іванівського району Одеської області, загальною площею 52,4 м.кв., за 21 323,00 грн. відповідно, а всього за 34 505 грн., на підставі яких за позивачем було зареєстровано право власності на дані будинки, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу та копіями витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на ту обставину, що відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, якщо таке майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Враховуючи, що будинок в с. Дачне Біляївського району Одеської області позивачем був придбаний не під час шлюбу з позивачем, а за його особисті кошти, а спірні будинки в с. Причепівка Іванівського району Одеської області придбані після отримання коштів від продажу цього будинку в с. Дачне, то спірні будинки є його особистою приватною власністю.

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому суд виходив із тих обставин, що 20 жовтня 1995 року у сторін народилася спільна дитина, що свідчить про те, що з серпня (точну дату встановити не можливо) 1994 року сторони спільно проживали та здійснювали трудову діяльність для забезпечення їх потреб, як сімї. Суд також керувався показаннями свідків, як з боку позивача, так і з боку відповідача.

Суд зазначив, що будь-яких доказів, які б підтверджували, що матеріальний стан позивача у 1996 році дозволив би йому купити самостійно будинок, відповідно до положень ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що наявність договору купівлі-продажу будинку по вул. Леніна №8 в с. Дачне Біляївського району Одеської області від 19 червня 1996 року, відповідно до якого позивач є його покупцем, не є доказом того, що будинок був придбаний за власні кошти позивача і що саме ці кошти були витрачені на купівлю спірних будинків, за які було сплачено більшу суму.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, який був передбачений ст.11 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так суд першої інстанції зазначив, що у звязку з тим, що спірні правовідносини мали місце у 1994 1997 роках, то до них слід застосувати положення тих нормативно-правових актів, які діяли на той час, тобто Кодекс про шлюб та сім'ю України (далі КпШС).

Однак, положення вказаного Кодексу не передбачали такого поняття як фактичні шлюбні відносини.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1,2 частини першої статті 57 СК України).

При цьому суд керувався відповідними роз'ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого1991 року № 697-XII «Про власність» (далі Закон України «Про власність»), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

У відповідності до ч.2 ст. 112 ЦК УРСР сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції вказав, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони дійсно з серпня (точну дату встановити не можливо) 1994 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство (здійснювали трудову діяльність для забезпечення їх потреб, як сімї), а тому позивачем у судовому засіданні не доведено, що будинок в с. Дачне Біляївського району Одеської області було придбано за його особисті кошти, оскільки відповідно до копії трудової книжки позивача, він з 1993 року офіційно не працював, а покази свідка, щодо ведення господарства його батьками не є підтвердженням, що позивач мав змогу самостійно придбати будинок за власні кошти.

Враховуючи, що в судовому засіданні позивачем не доведено того факту, що будинок в с. Дачне по вул. Леніна 8, Біляївського району Одеської області він придбав за власні кошти, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірні будинки в с. Причепівка Іванівського району Одеської області були також придбані за власні кошти позивача у справі.

При цьому слід зазначити, що будинок в с. Дачне був проданий позивачем за32 892,00 грн., в той час як спірні житлові будинки в с.Причепівка були придбані за 34 505 грн., тобто за суму, яка перевищує суму коштів, отриманих від продажу будинку, в той час як позивач перебував у шлюбі з відповідачкою.

Крім того, як зазначила в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_6, за період сумісного проживання з позивачем ОСОБА_3, у них народилось 5 дітей, одна із яких - донька ОСОБА_7 - до укладення шлюбу, а саме 20 жовтня 1995 року, а інші 4 дітей - в період шлюбу, а саме: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.60).

Крім того, відповідач ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції вказала, що починаючи з 1994 року вони з позивачем проживали разом і вели спільне господарство, а саме: скуповували по селам різну худобу і здавали її на ринок в м. Одесі, грошові кошти збирали для придбання житлового будинку в с. Дачне по вул. Леніна 8, Біляївського району Одеської області, саме для потреб сімї.

Зазначені доводи ОСОБА_6 не спростовані матеріалами справи, а тому всі вищевикладені обставинисвідчать про те, що між сторонами, починаючи з 1995 року, склались тісні сімейні стосунки, вони вели спільне господарство, у них був спільний бюджет, за 20 років спільного проживання до придбання спірних будинків, вони виховали 6 дітей, 5 із яких спільні від сторін, та одна донька від першого шлюбу відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.60).

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що спірні будинки в с. Причепівка Іванівського району Одеської області були придбані сторонами у шлюбі за їх спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6.

Що стосується посилання позивача на ту обставину, що він вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом, оскільки відповідач вигнала його з будинку та створює перешкоди у можливості проживати там, то ці обставини не можуть бути підставою для визнання за ним права особистої приватної власності на спірні будинки в с. Причепівка.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на захист своїх порушених прав і за наявності для того підстав може звернутись до суду з позовом про захист порушеного, оспорюваного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 12.03.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_13

ОСОБА_2