Справа №473/1698/17 23.03.2018
Провадження №22-ц/784/429/18
Справа № 473/1698/17
Провадження № 22-ц/784/429/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого Прокопчук Л.М.

Суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

Із секретарем судового засідання Яценко Л.В.

без участі учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського Міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2017 року, ухваленого в приміщенні того ж суду о 15:05 год. у складі судді Лузан Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, встановлення порядку користування земельної ділянкою, В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Позивач, обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом їй належить ? частина спадкового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1.

5/12 частин вказаного будинку в порядку спадкування належить сестрі ОСОБА_2 та 1/12 частка - брату ОСОБА_3.

Сторони в добровільному порядку не можуть вирішити питання щодо спільного користування майном, тому позивач просила виділити належну їй на праві спільної часткової власності ? частину будинку в натурі та встановити порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 0,1000, на якій знаходиться вказаний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами (а.с. 1-4).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2017 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, встановлення порядку користування земельною ділянкою (а.с. 139-140).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду про те, що вказане майно не може бути предметом поділу - не відповідають обставинам справи, крім того не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Тому просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 144-150).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду прийшла до такого.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає наведеним вимогам.

Судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1, а саме: позивачу ОСОБА_1 належить ? його частка, відповідачу ОСОБА_2 - 5/12 часток, відповідачу ОСОБА_3 - 1/12 частка. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, що була надана для його обслуговування колишньому власнику ОСОБА_4 В складі спірного житлового будинку є самочинно добудовані приміщення, які є невід'ємною частиною будинку, а саме сіни, зазначені в плані літерою а'-1, сіни - літера а-1, а також вбиральня та душ, зазначені літерами Д-1 та Е-1 відповідно. Крім того, житловий будинок було реконструйовано шляхом приєднання частки сараю Б-1, внаслідок чого житлова площа будинку була збільшена на 13,0 кв.м., а літня кухня, зазначена в плані літерою Ж-1, переобладнана з частини сараю, зазначеного в плані літерою Б-1.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог про поділ в натурі спірного будинку, суд, посилаючись на вимоги ст. 376 ЦК України, виходив з того, що об'єкти нерухомого майна, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності, а тому не можуть бути предметом поділу. Стосовно поділу земельної ділянки, суд також прийшов до висновку про відмову позову і в цій частині, оскільки розподіл земельної ділянки пов'язаний з розподілом житлового будинку.

Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального права.

Матеріали справи, а саме - копія технічного паспорту на спірний будинок, виготовлений 14.09.2009 року (а.с. 7-11), висновок судово-будівельної експертизи № 145/17 від 08.09.2017 року (а.с. 76-90), довідка комунального підприємства Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації від 31.10.2017 року № 616 (а.с. 108) свідчать про самочинну реконструкцію житлового будинку, внаслідок чого його житлова площа збільшилась на 13 кв.м; також зменшилась площа сараю Б-1, за рахунок того, що частина сараю була приєднана до житлового будинку, а друга частина сараю була переобладнана під літню кухню Ж-1.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 6 постанови N 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року N 1117 "Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них".

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року N 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції N 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року N 146 (далі - Методичні рекомендації N 146), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року N 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій N 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом статей 357, 376, розділу 3.4 Методичних рекомендацій N 146, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об'єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Крім того, відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна", затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127, виявлені в установленому порядку самочинно збудовані будинки або прибудови до будинків, господарські будівлі (прибудови), торговельні, господарські кіоски та павільйони, металеві гаражі підлягають технічній інвентаризації з уключенням їх у планові та інші матеріали. У разі самочинного будівництва на оригіналах інвентаризаційної справи, технічного паспорта і копіях планових матеріалів, що їх видають власникам, на вільному від записів місці, з лицьового боку проставляють штампи встановленого зразка.

Після одержання суб'єктом господарювання інформації про прийняття в експлуатацію об'єкта будівництва у примітку раніше проставленого штампа уноситься запис номера та дати документа про прийняття в експлуатацію.

В справі відсутні дані про прийняття в експлуатацію самочинно побудованих об'єктів.

За такого висновок суду першої інстанції про неможливість поділу спірного будинку та прибудинкової території є правильним.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що позивач не має відношення до самочинного будівництва, оскільки воно проводилось без її згоди, не заслуговують на увагу, оскільки зазначена обставина не впливає на правильно визначений статус спірного будинку як самочинно побудованого.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову КМ України від 28.12.2016 року № 1024 «Про внесення змін до Правил користування приміщенням житлових будинків і гуртожитками» та на постанову КМ України від 07.06.2017 року № 406, якою затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об'єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, та якою передбачені, зокрема, роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, - щодо об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки, як зазначалось вище, позивачем не надано доказів того, що орган, на який покладено проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, в порядку, передбаченою Інструкцією, вніс зміни до відповідних документів, в тому числі і до технічного паспорту на спірний будинок про відповідність проведених перебудов вимогам законодавства.

Аргументи апеляційної скарги щодо судової практики про поділ об'єкта незавершеного будівництва не стосуються спірних правовідносин, тому не можуть бути прийняти до уваги.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що із-за неприязних стосунків з відповідачами та небажанням їх оформити право власності на землю, де розташований будинок, позивач позбавлена можливості оформити право власності на землю, не можуть бути прийняти до уваги, тому що не стосуються предмета спору. Крім того, як вбачається зі справи, земельна ділянка відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 22.02.1991 року належала на праві власності батькові сторін ОСОБА_4 (а.с.12), після смерті якого позивач 28.09.1995 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину спірного будинку (а.с.5). Постанови нотаріуса про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку матеріали справи не містять.

Посилаючись на те, що суд не роз'яснив позивачу право на заявлення клопотання про проведення додаткової чи повторної експертизи з метою усунення помилки, яка була допущена експертом при проведення судово-будівельної експертизи, позивач заявила клопотання про проведення повторної судово-будівельної експертизи.

Відповідно до п.3 ч.5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

В даному випадку в справі в кожному судовому засіданні суду першої інстанації правничу допомогу позивачу надавав адвокат.

За такого слід вважати, що судом першої інстанції не порушені норми ст. 12 ЦПК України. З урахуванням вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України підстави для призначення повторної судово-будівельної експертизи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського Міськрайонного суду Миколаївської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Т.М. Базовкіна

Суддя Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 28.03.2018 року.