РІШЕННЯ

іменем України

22 березня 2018 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бібіка О.В.

за участю секретаря - Горобець Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом та за законом,

ВСТАНОВИВ:

09.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області з вимогами: визнати за ним право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 та в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 Родинні відносини підтверджуються документально.

Останнім місцем реєстрації та проживання ОСОБА_3 була наступна адреса: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 за життя заповіту не складала. Станом на день смерті ОСОБА_3 разом з нею були зареєстровані та постійно проживали її чоловік та батько позивача - ОСОБА_4 і позивач, які на час відкриття спадщини були спадкоємцями першої черги.

Після її смерті відкрилася спадщина на ? частку житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

Спадщину після смерті матері, прийняли у спосіб фактичного володіння спадковим майном. Свідоцтво про право на спадщину не отримали.

Вважає, що спадщину разом з ОСОБА_4 прийняли в рівних частках по ?, оскільки вказаний будинок було збудовано у період шлюбу батьків в 1968 році.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_4

Останнім місцем реєстрації та проживання ОСОБА_4 була наступна адреса: АДРЕСА_1.

Після смерті батька відкрилася спадщина на ? частки житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1: ? частка як частка батька у спільному майні подружжя, та ? частка, яку він фактично успадкував після смерті дружини ОСОБА_3

За життя батько склав заповіт від 18.01.2013 року, за яким заповідав усе належне йому на день смерті майно позивачу ОСОБА_1

На час відкриття спадщини заповіт не змінювався.

Підставою звернення до суду стало те, що за життя батько не отримав свідоцтво про право власності на будинок у зв'язку з чим приватним нотаріусом Зміївського РНО було відмовлено в оформленні спадщини.

Вважає, що він може отримати право власності на спадщину лише у судовому порядку, так як житловий будинок після смерті матері та батька не був переоформлений та в нотаріальному порядку було відмовлено у заявлених вимогах.

Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з"явивися. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечував.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Геніївка Зміївського району Харківської області померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого Геніївською сільською радою Зміївського району Харківської області 03.09.1999 року. (а. с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Геніївка Зміївського району Харківської області помер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданого Виконавчим комітетом Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області 03.05.2013 року. (а. с. 14).

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.03.1950 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4, виданого 31.01.1973 року Геніївською сільською радою Зміївського району Харківської області, актовий запис №12 (а. с. 13).

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5, виданого 25.07.1956 року (а. с. 12).

В період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у 1968 році ними збудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою КП «Зміївське БТІ» від 29.12.2017 року № 3028 (а. с. 24), даними копій технічних паспортів житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 16-23).

Крім того, довідкою Геніївського сільського голови від 22.01.2018 року зазначено, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, згідно записів господарського обліку (по господарська книга №7, об'єкт по господарського обліку НОМЕР_6) числиться за померлим ОСОБА_4 (а. с. 25).

Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям у шлюбі є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Отже, за життя ОСОБА_3 була власником 1/2 частки житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1,

18.01.2013 року ОСОБА_4 склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все належне йому майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, і все те, що буде належати на день смерті, та на що за законом матиме право заповідав сину - ОСОБА_1 Заповіт посвідчено секретарем Геніївської сільської ради Гордієнко Н. М., зареєстровано в реєстрі за №2 (а. с. 15).

Згідно довідки Геніївського сільського голови від 22.01.2018 року за № 02-19/62, на момент смерті ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) в житловому будинку АДРЕСА_1 Харківської області були зареєстровані і проживали ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а. с. 25).

Відповідно до п.1, ч.1, ст.549 ЦК УРСР (чинної на час виникнення правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Згідно ч.1 ст.529 ЦК України при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є у рівних частках діти ( втому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги також відноситься дитина померлого, народжена після його смерті.

Таким чином, позивачем доведено прийняття ним та його батьком ОСОБА_4 спадщини, яка відкрлась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

Згідно довідки Геніївської сільської ради від 12.01.2018 року, ОСОБА_4 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1. Разом з ним за даною адресою були зареєстровані ОСОБА_1 і ОСОБА_6(а. с. 26).

Позивачем ОСОБА_1 надано докази того, що після смерті його матері ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, яка належала їй на праві спільної сумісної власності подружжя.

Спадщину прийняли спадкоємці першої черги: чоловік та син у рівних частках по 1/4. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 3/4 частки зазначеного житлового будинку. Син померлого ОСОБА_1 прийняв спадщину за заповітом, однак позбавлений можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку.

Про зазначене свідчить відмова приватного нотаріуса Зміївського нотаріального округу Харківської області Кожушної Л.М. № 129/02-17 від 21.03.2018 року про неможливість оформити спадщину та видати відповідне свідоцтво через відсутність державної реєстрації на нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1.

Суд, досліджуючи та оцінюючи вищенаведені факти та обставини справи, керується наступними нормами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Частиною 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Зазначене викладене у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що спадкоємцю було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки необхідні також відомості про те, що об'єкт нерухомості, який входить до складу спадщини, був зареєстрований у встановленому законом порядку. Зазначена вимога передбачена нормами чинного законодавства, а саме ст. 182 ЦК України, п. 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Мін'юсті 22.02.2012 року за № 282/20595.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно з ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»).

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Відповідно до Інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 51163757 від 07.03.2018 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкова справа після її смерті не заводилась.

Суд бере до уваги те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Таким чином, позивач позбавлений можливості оформити право власності на належний йому за правом спадкування житловий будинк з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, що входить до складу спадщини, у позасудовому порядку.

Тому, враховуючи вищевикладене та керуючись відповідними нормами законодавства, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та заповітом є доведеними та обґрунтованими, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 247, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 та в порядку спадкування за заповітом після смерті 29.04.2103 року батька ОСОБА_4 на житловий будинк з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.( літ. А-1, загальною площею 67,30 кв.м, житловою площею 51,20 кв.м.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Харківської області з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: