Справа № 522/4199/17
Провадження: № 2/522/1051/18
27 лютого 2018 р. Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого-судді Бойчука А.Ю.
за участю секретаря Скибінської Є.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору кредиту та похідних договорів,-
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду із позовом до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору кредиту та похідних договорів, відповідно до якого просила:
- визнати недійсним Іпотечний договір від 29.11.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 2564.
29.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір від 29.11.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 2564, за яким передано в іпотеку банку було передано нерухоме майно,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
У судовому засіданні представник Позивача за довіреністю ОСОБА_5, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.
Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суду не повідомили.
Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
За наявності умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
29.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір від 29.11.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 2564, за яким передано в іпотеку банку було передано нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до 2 ст. 627 Цивільного Кодексу України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», дія якого відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011 поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Згідно із п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:
2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;
3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;
4) право дострокового повернення кредиту;
5) річна відсоткова ставка за кредитом;
6) інші умови, визначені законодавством.
16.02.0218 року до суду надійшов Висновок судово-економічної експертизи № 02/01-18 від 25.01.2018 року, проведеною судовим експертом ОСОБА_7 від 25.01.2018 року.
Суд встановив, що підпунктом 1.2.1 пункту 1.2 вказаного спірного договору про надання споживчого кредиту, зазначено, що надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: з 29 листопада 2006 року по 29 листопада 2017 року, підпунктом 1.2.1 пункту 1.2 вбачається вказівка на період із надання кредиту тривалістю в одинадцять років: з «29 листопада 2006 року по «29» листопада 2017 року», при цьому в Кредитному договорі відсутня вказівка на конкретну дату видачі кредиту, що суперечить вимогам п. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та свідчить про введення споживача в оману щодо дати видачі кредитних коштів і містить ознаки двозначності у змісті такої інформації.
З матеріалів справи вбачається, що Додаток № 1 «Графік погашення кредиту» до зазначеного договору про надання споживчого кредиту, та встановив, що він не містить визначених пунктом 1.3 цього договору даних про суми коштів, що належить сплатити позичальнику (споживачу) у кожному платіжному періоді в погашення основної суми кредиту і процентів за користування кредитом, ані в числовому, ані в процентному виразі, а тому у розумінні закону не є узгодженим графіком платежів позичальника на користь Банку, та свідчить про неповноту наданні інформації з боку банку при укладенні спірного договору про надання споживчого кредиту.
Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 Цивільного Кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
З огляду на це, суд приходить до висновку, що при наданні послуг з кредитування АКІБ «УкрСиббанк» (зараз - ПАТ «УкрСиббанк») не надав усієї необхідної інформації споживачу при пропонування таких послуг фізичній особі, що в свою чергу містить ознаки нечесної підприємницької практики в розумінні ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому суд наголошує, що доказів надання такої інформації Позичальнику (Позивачу про справі) ПАТ «УкрСиббанк» до суду не надано.
Таким чином, Позивачеві не було надано інформацію щодо таких істотних умов договору як загальна вартість кредиту, ціна та порядок його повернення.
Положеннями п. 2 ч. 1, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (передбачено, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема таких як: її наявність, склад, методи використання, метод і дата надання, кількість, специфікація, очікувані результати споживання тощо (п. 1 ч. 2 ст. ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.
Суд бере до уваги Висновок судово-економічної експертизи № 02/01-18 від 25.01.2018 року, виготовлений судовим експертом ОСОБА_7 від 25.01.2018 року.
Інструкцією НБУ № 280 зазначається, що по рахункам класу 1002 обліковуються банкноти та монети в касі відділень банку. Призначення рахунку: облік готівки в національній та іноземній валюті в операційній касі відділень банку. За дебетом рахунку проводяться суми готівки, що вносяться до операційної каси відділень банку для зарахування на рахунки відділень та рахунки клієнтів; суми готівки, які отримані з установ Національного банку України; з філій (банків), відділень банку; з інших банків (філій, відділень); суми готівки, які надходять з обмінних пунктів, з підзвіту; залишок готівки з програмно-технічного комплексу самообслуговування тощо. За кредитом рахунку проводяться суми готівки, що видаються клієнтам відділення банку; суми готівки, що відправляються до установ Національного банку України, до філій (банків), відділень банку, до інших банків (філій, відділень); суми готівки, які видаються до обмінних пунктів, до програмно-технічних комплексів самообслуговування, у підзвіт тощо.
Відповідно до вимог пункту 4 глави 3 «Інструкції про касові операції в банках України», що затверджена постановою Правління Національного банку України №337 від 14.08.2003р., зареєстрована в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 р. за №768/8089 (надалі - Інструкція №337), яка встановлює порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій у національній та іноземній валютах, передбачається: «Видача готівки іноземної валюти фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку здійснюється за такими видатковими документами - за заявою на видачу готівки».
Пункт 8.16. «Положення про організацію операційної діяльності в банках України» регламентує: «Підтвердженням повного та своєчасного здійснення операції є документи, які свідчать про те, що ця операція була виконана та інформація про неї внесена в регістри бухгалтерського обліку. До письмових підтверджень належать і самі записи в регістрах бухгалтерського обліку.»
Тому, суд погоджується, із тим, що видача АКІБ «Укрсиббанк» і отримання 29 листопада 2006 року з каси готівкових кредитних коштів в іноземній валюті в сумі 358 835 (триста п'ятдесят вісім тисяч вісімсот тридцять п'ять) швейцарських франків, що еквівалентно 1 501 569,46 (один мільйон п'ятсот одна тисяча п'ятсот шістдесят дев'ять гривень 46 копійок) не підтверджується.
У матеріалах справи містяться докази направлення Позивачем Висновку судово-економічної експертизи № 02/01-18 від 25.01.2018 року усім учасникам справи, Відповідач не скористався своїми процесуальними правами щодо надання заперечень на такий висновок експерта.
Згідно висновків зроблених експертом у висновку судово-економічної експертизи № 02/01-18 від 25.01.2018 року, від 25.01.2018 року, операцією № 214 обліковується суми коштів у розмірі 358 835,00 CHF (гривневий еквівалент 1 501 569,46 грн.), що перераховані Банком на вільний продаж швейцарських франків, згідно заяви. Результати цього продажу відображаються операцією №144078 у розмірі 1 446 105,05 грн. Тобто, за результатами цього продажу кредитні кошти знецінились на 55 464,41 грн. (1 501 569,46 - 1 446 105,05 = 55 464,41). При цьому, в матеріалах справи не міститься підтвердження ознайомлення ОСОБА_1 із таким порядком отримання кредитних коштів від АКІБ «Укрсиббанк» у валюті швейцарський франк, у договорі про надання споживчого кредиту у п. 1.1. вказаний саме гривневий еквівалент у сумі 1 501 569,46 гривень, що покладає на Позичальника додатковий тягар із виплати відсотків за кошти, яких Позивач фактично не отримувала, а тому суд вважає, що в діях банку містяться ознаки недобросовісності та несправедливості у наданні кредитних послуг позивальнику ОСОБА_1, як економічно слабшому суб'єкту кредитних правовідносин, завдаючи при цьому шкоду споживачеві таких послуг.
Відповідно по ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
У Постанові Верховного Суду по справі № 360/378/16-ц від 14.02.2018 р. суд, висловив наступну правову позицію: «Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина перша статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частина третя статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частина третя статті 18 Закону)».
До аналогічних правових позицій дійшов і Верховний Суд України у постановах від 16 грудня 2015 року, справа N 6-2766цс15, від 08 червня 2016 року, справа N 6-330цс16, від 11 травня 2016 року, справа N 6-65цс16.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч. 5 ст. 3, ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
У відповідності до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.
У відповідності до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Положеннями ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ч. 3 вказаної статті, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно положень ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення позову.
На підставі викладеного та керуючись ст. 51 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 5, 11, 43, 48,49,62, 76-80, 81,95, 102, 104, 109, 123, 174, 178, 209-211, 217, 221, 227-229, 235, 241, 242, 244, ст. 247, 258, 259, 263-265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору кредиту та похідних договорів - задовольнити:
- Визнати недійсним Іпотечний договір від 29.11.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (код ЄДПОУ: 09807750), в особі в.о. начальника від. № 384 АКІБ «Укрсиббанк», ОСОБА_9, що діяла на підставі довіреності № 2027 від 21.08.2006 року, виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.М. від 21.08.2006 року за р. № 2027 та ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 2564.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.
Повний текст рішення суду складено 12.03.2018 року.
Суддя: Бойчук А.Ю.