АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2018 року м. Київ

Справа №758/5029/16-ц

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Павлишина П.О.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Подільського районного суду м. Києва, ухваленого 14 листопада 2017 року суддею Ларіоновою Н.М. в приміщенні Подільського районного суду м. Києва, час і дата складання повного тексту рішення невідомі, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання квартири спільним майном подружжя, поділ майна подружжя, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №758/5029/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/1413/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою, в якій,уточнивши свої позовні вимоги, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя; поділити дану квартиру між сторонами, визнавши за позивачем право власності на 2/3 частин даної квартири; усунути перешкоди в користуванні даною квартирою шляхом вселення позивача разом з 2 малолітніми дітьми до даної квартири, зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні даною квартирою та надати дублікат ключів.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 23 липня 2005 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, що був розірваний рішенням суду від 22 липня 2015 року, від якого сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час шлюбу, за договором від 22 грудня 2010 року, подружжям була придбана 1-кімнатна квартира АДРЕСА_1, яка є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Позивач зазначала, що відповідач порушує її права на вільне володіння та користування вказаною квартирою, змінивши замки. З жовтня 2015 року вона з дітьми не може потрапити до вказаної квартири. Також, позивач, обґрунтовуючи тим, що саме на її утриманні знаходяться їх спільні з відповідачем діти, посилаючись на норми СК України вважає, що необхідно відступити від презумції рівності часток. Оскільки позивач не визнає її право на вказану квартиру, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справа дітей Подільської районного у м.Києві державної адміністрації про визнання квартири спільним майном подружжя, поділ майна подружжя, вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою - задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, яка складається з 1 кімнати, жилою площею 14,8 кв.м, загальною площею 27,4 кв.м, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за:

-ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з 1 кімнати, жилою площею 14,8 кв.м, загальною площею 27,4 кв.м;

-ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з 1 кімнати, жилою площею 14,8 кв.м, загальною площею 27,4 кв.м.

Вселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, разом з малолітніми дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, квартирою АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні даною квартирою та їй надати комплект ключів від вхідної двері у квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 5 552 грн. (п'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят дві грн.).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачем ОСОБА_5, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, оскільки суд першої інстанції не повністю з'ясував обставини, що мали значення для справи, не надав належної оцінки докази, що були залучені відповідачем, не надав належної оцінки свідченням свідків, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а відтак рішення прийнято з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4, підтримала доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5 перебували в шлюбі, який був зареєстрований 23.07.2005 р. (актовий запис № 137 відділу РАЦС по м.Глухів ) та розірваний рішенням Подільського районного суду м.Києва від 22 липня 2015 року (справа № 758/6822/15-ц), яке набрало законної сили 03 серпня 2015 року (т.1 а.с.9,16).

Від шлюбу у сторони мають двох малолітніх дітей: дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.10,11).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.12.2010 р., посвідченого ПН КМНО Біляєвим В.О. за реєстром № 2573, під час перебування сторін у шлюбі, а саме: 22 грудня 2010 року на ім'я відповідача ОСОБА_5 була придбана квартира, що розташована в Подільському району м.Києва за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з 1 кімнати (загальна площа - 27,4 кв.м, житлова площа - 14,80 кв.м).

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі №6-801цс16.

Таким чином, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам достатності (ст.ст.80 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст.81 ЦПК України).

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що вищевказана спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_5, які становлять 40 тис.доларів США, отримані відповідачем ним від рідної сестри ОСОБА_10 як компенсація за 1/3 частини 3-кімнатної квартири, що належала ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4, за договором дарування від 22.12.2010 р., тобто в день укладання договору купівлі-продажу спірної квартири.

Проте, колегія суддів не погоджується з доводами відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до договору дарування від 22 жовтня 2010 року, посвідченого ПН КМНО Біляєвим В.О. за реєстром № 2569, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_10 1/3 частини вищевказаної квартири. Дар цей сторони оцінили в 22400 гривень (т.1 а.с.39).

Частиною 1 ст.717 ЦК України передбачено безоплатність передачі майна за договором дарування, а ст.657 ЦК України встановлена обов'язковість укладання договорів купівлі-продажу квартир у письмовій формі, яка підлягає нотаріальному посвідченню.

А відтак, наданий стороною відповідача оригінал розписки ОСОБА_5 від 22 грудня 2010 року про отримання ним від ОСОБА_10 40 тис.доларів США, не може бути прийнятий до уваги, оскільки даний документ є неналежним доказом для підтвердження джерела походження даної суми як особистих коштів відповідача та оплатності договору дарування, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири та договір дарування відповідачем своє частини квартири відбулись в один день - 22 грудня 2010 року.

При цьому, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що надаючи свідчення в якості свідків в суді першої інстанції ОСОБА_12, яка є продавцем спірної квартири та брокер ОСОБА_13, яка надавала брокерські послуги, вказували, що сестра відповідача ОСОБА_10 передавала гроші продавцеві квартири, що спростовує доводи відповідача про отримання ним грошей від своєї сестри за розпискою.

Відповідно до матеріалів справи, в день укладання договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2, як дружина ОСОБА_5, надала нотаріальну згоду на її купівлю чоловіком за ціну та умовах на його розсуд, що підтверджено наданою копією такої згоди, яка посвідчена 22 грудня 2010 року ПН КМНО Біляєвим В.О. за реєстром № 2572.

Крім того, згідно договору купівлі-продажу від 22 грудня 2010 року, який відповідно до ст.657 ЦК України укладений нотаріально, вищевказана спірна квартира за домовленістю сторін була продана продавцем лише за 30000 гривень.

Судом встановлено, що позивач проживала в спірній квартирі разом з відповідачем з грудня 2010 р. (час купівлі) до квітня 2015 р. (припинення шлюбних відносин), що підтвердили сторони в судовому засіданні.

Згідно наданих документів, малолітні діти сторін перебували під наглядом лікаря-педіатра у дитячій поліклініці за місцем проживання у спірній квартирі до 07.11.2013 р., малолітня ОСОБА_7 відвідувала дитячий садок у Подільському районі м.Києва по 11.04.2013 р., малолітній ОСОБА_8 відвідує дитячий садом «Фіалка в м.Глухові Сумської області лише з 2014 р.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладався в інтересах сім'ї та вищевказаного квартира була придбана для проживання родини ОСОБА_2.

Враховуючи те, що вищевказана спірна квартира була придбана під час зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти сторін і для сумісного проживання в даній квартирі, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2. А відтак, вимоги позивача в цій частині є базуються на законі, обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 с. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, оскільки квартира АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності сторін у справі, тому вказане майно подружжя підлягає поділу.

В судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу шлюбний договір (контракт) сторони не укладали та домовленості між ними не було, передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток відсутні, а тому при поділі вказаної квартири між подружжям суд першої інстанції вірно виходив з рівності часток сторін у справі в об'єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному.

Приписами частини 3 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселенні, суд приходить до таких висновків.

Статтею 41 ч.4 Конституції України, статтею 321 ч.1 ЦК України передбачена непорушність права власності, в т.ч. те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як визначено ч.ч.1, 2, 3, 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої статті 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з висновку Подільського УП від 13 жовтня 2015 року, відповідач не впускає позивача до квартири, що не оспорювала і сторона відповідача.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Оскільки суд прийшов до висновку про право власності позивача на 1/2 частину вищевказаної квартири, а право користування є складовою частиною повноважень власника, то суд першої інстанції також дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні даною квартирою та вселення позивача разом з дітьми.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Судом першої інстанції надано повну та всебічну оцінку показам свідків як зі сторони відповідача так і сторони позивача.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з часу її проголошення але може бути оскаржена протягом 30 днів до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01.02.2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: