Постанова

Іменем України

26 березня 2018 року

м. Київ

справа № 735/958/2017

провадження № 61-408св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - комунальне підприємство «Ліки України»,

представник відповідача - МолибогаОльга Валеріївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Коропського районного суду Чернігівської області у складі судді Балаба О. А. від 24 жовтня 2017 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Євстафієвої О. К., Бечка Є. М., Шарапова О. Л. від 24 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Ліки України» (далі - КП «Ліки України»), у якому просив поновити його на посаді завідувача аптечного пункту № 2 Коропської центральної аптеки № 31.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу № 61-К від 26 лютого 2014 року КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради позивача було звільнено з роботи з підстав, встановлених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. ОСОБА_4 указував, що відсутність на роботі у зазначені у наказі про звільнення робочі дні спричинена неможливістю виконання своїх трудових обов'язків за станом здоров'я та проходженням у зв'язку з цим лікування у медичних закладах. Посилаючись на те, що КП «Ліки України» не витребувало від нього пояснень з приводу відсутності на роботі, а профспілковий комітет не повідомляв позивача про проведення засідань, на яких відповідачеві надано згоду на його звільнення, ОСОБА_4 просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом з пропуском строку, установленого статтею 233 КЗпП України, і будь-яких поважних причин, які б могли бути підставою для поновлення цього строку, позивачем не наведено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 24 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на пропуск ОСОБА_4 без поважних причин строку звернення до суду з указаним позовом. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що КП «Ліки України» законно звільнило ОСОБА_4 з роботи, у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду для захисту своїх трудових прав є помилковим.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що лікарняні листи позивачем було надано відповідачу завчасно; суд не прийняв до уваги довідки про перебування ОСОБА_4 на лікуванні у лікувальних закладах та не надав правову оцінку доказам, що свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду; профспілковий комітет, надаючи згоду на звільнення ОСОБА_4, вийшов за межі подання генерального директора КП «Ліки України»; пояснювальна записка була написана ОСОБА_7 та містить неправдиві відомості, які не можуть враховуватись судом під час вирішення справи.

У березні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надіслав до суду касаційної інстанції пояснення щодо поданої касаційної скарги, до яких долучив довідку комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Дарницького району м. Києва.

У березні 2018 року генеральний директор КП «Ліки України» надіслав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому, зазначив, що позивачем не надано будь-яких належних доказів, що підтверджують поважність відсутності ОСОБА_4 на роботі 29 січня 2017 року; докази відсутності позивача на роботі у період з 03 січня 2014 року по 15 січня 2014 року та у період з 04 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року не можуть розцінюватись судом як належні; відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я № 455 від 13 листопада 2001 року, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 березня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Судом установлено, що наказом Центральної районної аптеки № 31 смт. Короп № 47 від 02 серпня 2010 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду провізора-інтерна, наказом № 46 від 01 липня 2001 року його переведено на посаду провізора цієї аптеки, а наказом № 30 від 30 серпня 2013 року позивача переведено на посаду завідувача аптечним пунктом № 2 цієї ж аптеки.

02 січня 2014 року ОСОБА_4звертався до завідувача аптечним пунктом № 2 Центральної районної аптеки № 31 смт.Короп із заявами про надання відпустки тривалістю 14 календарних днів з 02 січня 2014 року, відомості про реагування відповідачем на які відсутні.

Згідно з копіями табелів обліку робочого часу за січень-лютий 2014 року ОСОБА_4 02, 03, 06 січня 2014року, з 08 по 10 січня 2014 року, з 13 по 17 січня 2014 року, з 20 по 24 січня 2014 року, з 27 по 31 січня 2014 року, з 03 по 07лютого 2014 року, з 10 по 14 лютого 2014 року, з 17 по 21 лютого 2014року, з 24 по 26 лютого 2014 рокубув відсутній на роботі без поважних причин протягомусього робочого дня.

З 03 січня 2014 по 15 січня 2014 року ОСОБА_4 перебував на амбулаторному лікуванні у комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Дарницького району м. Києва, що підтверджується довідкою цього підприємства № 18 від 03 січня 2014 року.

З 16 січня 2014 року по 28 січня 2014 року та з 30 січня 2014 року по 31 січня 2014 року ОСОБА_4 був тимчасово непрацездатним, що підтверджується копіями листків непрацездатності серії АГЕ № 976919 та АВУ № 999126.

З 31 січня 2014 року по 03 лютого 2014 року ОСОБА_4 був тимчасово непрацездатним, що підтверджується копією витягу з його медичної карти № 657 у Територіальному медичному об'єднанні «Психіатрія» у місті Києві.

З 04 лютого 2014 року позивач знаходився на амбулаторному лікуванні у комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Дарницького району м. Києва, що підтверджується відповідною довідкою, яка містить виправлення.

26 лютого 2014 року у присутності ОСОБА_4 відбулося засідання профспілкового комітету КП «Ліки України», на якому ухвалено рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_4 з посади завідувача аптечного пункту № 2 Центральної районної аптеки № 31 смт. Короп з мотивів, наведених генеральним директором КП «Ліки України» у поданні голові профспілкового комітету підприємства від 14 лютого 2014 № 08/01-145.

26лютого 2014 року наказом КП «Ліки України» № 61-К ОСОБА_4 звільнено з роботи відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогули 02січня 2014 року, 03 січня 2014року, 06січня 2014 року, з 08 по 10 січня 2014 року, з 13 по 17 січня 2014 року, з 20 по 24 січня 2014 року, з 27 по 31 січня 2014 року, з 03 по 07 лютого 2014року, з 10 по 14 лютого 2014 року, з 17 по 21 лютого 2014 року, з 24 по 26 лютого 2014 без поважних причин.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, врахував дотримання КП «Ліки України» вимог статті 43 КЗпП України, а також виходив з того, що ОСОБА_4 не надано будь-яких належних поважності причин відсутності його на роботі 29 січня 2014 року та у період з 05 лютого 2014 року по день звільнення, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача за прогул відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Доводи зазначені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанції по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 24 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило