Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 496/457/16-ц

провадження № 61-1014 св 18

Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя - доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представники позивача: Мотулько Олена Володимирівна, Бабенко Наталія Сергіївна, Дорошенко ДмитроОлександрович, Лисенко Костянтин Валентинович, Ленець Олег Васильович, ГорикВолодимир Михайлович,

відповідач - ОСОБА_7,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2016 року у складі судді Балич О. П. та рішення апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Сидоренко І. П., Цюри Т. В.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області (далі - ВДВС Біляївського МУЮ в Одеській області), про зняття арешту.

Позовна заява мотивована тим, 19 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», що перейменовано на ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 2348-н, згідно з яким ОСОБА_8 надано кредит у розмірі 353 500 грн, зі сплатою 16,5 % річних.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_8, 19 травня 2008 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_7 укладено договір поруки та 28 травня 2008 року між тими ж сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку загальною площею 0,25 га по АДРЕСА_1.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 червня 2012 року солідарно стягнено з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 638 441 грн 85 коп.

На підставі виконавчого листа, виданого 30 липня 2012 року, відкрито виконавче провадження № 38843282 з примусового виконання зазначеного рішення суду.

Постановою ВДВС Біляївського МУЮ в Одеській області від 19 серпня 2013 року в межах виконавчого провадження, накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_7

Оскільки постанова ВДВС Біляївського МУЮ в Одеській області від 19 серпня 2013 року перешкоджає реалізації прав банку, як іпотекодержателя, ПАТ «Ощадбанк» просив зняти арешт, накладений на спірну земельну ділянку в межах виконавчого провадження № 38843282.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2016 року ПАТ «Ощадбанк» відмовлено у позові.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки кредитна заборгованість ОСОБА_7 перед ПАТ «Ощадбанк» є меншою від вартості земельної ділянки, то накладення арешту на неї у межах виконавчого провадження про стягнення заборгованості за кредитом не суперечить нормам чинного законодавства, а тому підстави для зняття арешту відсутні.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ПАТ «Ощадбанк» не є власником нерухомого майна на яке накладено арешт, також ним не надано доказів про те, що на спірну земельну ділянку, як предмет іпотеки, звернуто стягнення за рішенням суду чи за виконавчим написом нотаріуса. Крім того, відсутні відомості про досягнення згоди між банком та ОСОБА_7 щодо реалізації предмета іпотеки у добровільному порядку та поза межами виконавчого провадження.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року, ПАТ «Ощадбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 червня 2012 року солідарно стягнено з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 638 441 грн 85 коп.

На підставі виконавчого листа, виданого Біляївським районним судом Одеської області 30 липня 2012 року, відкрито виконавче провадження № 38843282 про стягнення солідарно з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованості у розмірі 640 261 грн 85 коп.

Постановою ВДВС Біляївського МУЮ в Одеській області від 19 серпня 2013 року в межах виконавчого провадження, накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_7 у межах суми стягнення у розмірі 640 261 грн 85 коп.

25 грудня 2015 року ПАТ «Ощадбанк» звернувся із заявою до ВДВС Біляївського МУЮ в Одеській області, у якій просив зняти арешт, накладений на земельну ділянку загальною площею 0,25 га по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_7, проте йому було відмовлено у зв'язку із тим, що банк не є стороною виконавчого провадження.

Спори пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України у редакції, яка діяла на час розгляду справи, розглядаються у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Виходячи з системного тлумачення статей 16, 572, 589 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, статті 1 Закону України «Про іпотеку» і роз'яснень пункту другого постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Саттею 60 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно із частиною четвертою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Відповідно до частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, не встановив фактичних обставин справи, не визначив характер спірних правовідносин та норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, не перевірив наявні в матеріалах справи докази та не звернув увагу на те, що банк, як іпотекодержатель, має переважне право вимоги перед іншими для задоволення свої вимог, у зв'язку із чим передчасно відмовив у позові.

Із матеріалів справи та змісту рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що судом при розгляді справи допущено порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У зв'язку із викладеним, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В. Черняк