233 № 233/3960/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року м.Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі :

головуючої судді Бєлостоцької О.В.,

при секретарі Теліціній О.О.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника Органу опіки

та піклування Костянтинівської

міської ради Карпушина В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначив, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2004 року належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_7, в якій окрім нього зареєстрована відповідачка, з якою він перебував у фактичних шлюбних відносинах із двома дітьми. З квітня 2016 року відповідачі в зазначеній квартирі не проживають, оскільки ОСОБА_2 разом із доньками мешкає за іншою адресою у своєму власному житлі з іншим чоловіком. Реєстрація відповідачів в належній позивачу квартирі має наслідком порушення його прав як власника, оскільки він змушений сплачувати вартість комунальних платежів, що нараховуються на ОСОБА_2 та її дітей. З моменту розриву відносин та переїзду ОСОБА_2 на проживання до іншого житлового приміщення, вона втратила статус члена сім*ї власника житлового приміщення; будь-які домовленості щодо подальшого користування відповідачкою житлом між ними відсутні. Оскільки ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не користуються спірним житлом більше року без поважних причин, позивач просить визнати їх особами, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та пояснив, що ОСОБА_5 перебував у фактичних шлюбних відносинах із відповідачкою, яку разом з її дітьми зареєстрував в належній йому квартирі. В квітні 2016 року ОСОБА_2 з власної волі, без будь-якого примусу з боку позивача, забрала речі та переїхала мешкати разом із дітьми до іншого жилого приміщення. В теперішній час мешкає в квартирі, яка належить їй на праві власності. ОСОБА_5 не чинив ОСОБА_2 жодних перешкод у користуванні житлом, натомість намагаючись зберегти відносити, вмовляв відповідачку повернутись, але остання відмовилась, оскільки фактично створила сім*ю з іншим чоловіком. Будь-які домовленості щодо збереження за відповідачами права користування квартирою, належною позивачеві, між сторонами по справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2, яка є законним представником малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_5 та пояснила, що з останнім вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах та мешкала в квартирі АДРЕСА_1. Оскільки спільне життя з відповідачем не склалось, в квітні 2016 року разом з дітьми перестали проживати в зазначеній квартирі та переїхали до іншого житла. В теперішній час мешкають в квартирі, що належить їй на праві власності. До весни 2017 року вона мала вільний доступ до квартири, належної позивачу, навіть іноді купала там дітей та набирала воду, оскільки у власній квартирі в той час робила ремонт. В теперішній час доступу до квартири не має у зв*язку із зміною замків. В теперішній час фактично створила іншу сім*ю, вагітна від іншого чоловіка, тому поновлювати сімейні стосунки із ОСОБА_5 не бажає. Заперечуючи проти позову пояснила, що її цікавить лише реєстрація її особисто та її дітей в квартирі АДРЕСА_2, а не можливість проживати в цій квартирі, оскільки вона і діти мешкають у власному житлі. Припускає, що у випадку зняття її з дітьми з реєстрації у вказаній квартирі, старша донька не отримає частки в квартирі, про що раніше була домовленість із ОСОБА_5, який є біологічним батьком дітей.

В судовому засіданні 30 січня 2018 року відповідач ОСОБА_2 додатково пояснила, що згодна знятись з реєстраційного обліку в квартирі, належній позивачу ОСОБА_5, але наполягає на тому, що діти мають бути зареєстровані в зазначеній квартирі з метою не допустити продажу квартири позивачем. Свою позицію обґрунтувала тим, що у неї з ОСОБА_5 була домовленість про те, що він продасть їй квартиру АДРЕСА_3 за 1500 доларів США, але згодом позивач відмовився від досягнутої домовленості, не зважаючи на те, що сам в ній постійно не проживає, оскільки часто їздить по заробітках.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову, посилаюсь на його недоведеність та безпідставність. Зазначив, що позивачка вимушено, через неприязні стосунки із позивачем по справі перестала мешкати за місцем реєстрації. До того ж, умови проживання в однокімнатній квартирі ОСОБА_5, є більш комфортними для проживання дітей, оскільки в двокімнатній квартирі, належній ОСОБА_2, в якій вони мешкають в теперішній час виконуються ремонтні роботи.

Представник Органу Опіки та піклування Костянтинівської міської ради Карпушин В.С. підтримав висновок Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради від 19 вересня 2017 року і вважав за недоцільне інтересам дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнання їх такими, що втратили право користування жилими приміщенням квартири, належної позивачу ОСОБА_5 Щодо житлово-побутових умов проживання дітей пояснив, що йому нічого невідомо про складання відповідних актів ані за адресою: АДРЕСА_8 де фактично діти мешкають.

Свідок ОСОБА_8, яка є матір*ю позивача по справі, в судовому засіданні пояснила, що її син приблизно з 2004 року перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_2, яку разом із дітьми зареєстрував у належній йому квартирі. Син та відповідачка вели антисуспільний спосіб життя. В квітні 2016 року ОСОБА_2 повідомила їй про те, що вона йде від її сина, зібрала речі та виїхала на інше місце мешкання, де стала проживати з двома дітьми та співмешканцем. ОСОБА_2 придбала у власність двокімнатну квартиру, в якій мешкає в теперішній час із дітьми та співмешканцем, очікуючи народження третьої дитини. З квітня 2016 року приблизно до 20 серпня 2017 року відповідачка по справі мала безперешкодний доступ до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7, а згодом замок було поміняно.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що мешкає по-сусідству з позивачем ОСОБА_5 і їй відомо про те, що відповідачка виїхала з квартири АДРЕСА_1 в квітні 2016 року, купила власну квартиру, в якій мешкає з іншим чоловіком. Позивач не перешкоджав ОСОБА_2 мешкати в квартирі. Після того, як ОСОБА_2 виїхала із зазначеної квартири, вона особисто часто заходила до сусідів і бачила, що речей відповідачки в квартирі немає.

Свідок ОСОБА_10, яка мешкає по сусідству із позивачем ОСОБА_5, в судовому засіданні пояснила, що одного в квітні 2016 року, той час, коли ОСОБА_5 був на заробітках, вона особисто бачила, як до під*їзду під*їхала військова машина, в яку виносили та складали речі ОСОБА_2 Вона зрозуміла з того, що відбувалось, що ОСОБА_2 виїжджала з квартири АДРЕСА_4, оскільки стала мешкати з іншим чоловіком за іншою адресою. В цей час ОСОБА_5 був на заробітках в іншому місті і дізнався про те, що відповідачка пішла від нього та перестала мешкати в квартирі, коли повернувся із заробітків. Ключі від вказаної квартири у ОСОБА_2 ніхто не забирав та не перешкоджав нею користуватись. Натомість, вона була свідком того, як під час спільного життя ОСОБА_2 через сварку не пускала ОСОБА_5 до належної йому квартири.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що одного разу вона бачила як приблизно в січні-лютому 2017 року, точно не пам*ятає, ОСОБА_2 не могла потрапити до квартири АДРЕСА_1, оскільки були поміняні замки.

Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача ОСОБА_2, представника Органу опіки та піклування Карпушина В.С., допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2004 року є власником однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.4) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.3).

Сторонами по справі не заперечується, що вони перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 її батьками є ОСОБА_12 та ОСОБА_2 (а.с.56).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 її батьками є ОСОБА_12 та ОСОБА_2 (а.с.57).

Як пояснила в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2, позивач по справі є біологічним батьком її дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, але в їх актових записах про народження батько вказаний відповідно до ст.135 СК України.

Відповідно до ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2017 року відкрите провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання батьківства відносно дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та стягнення аліментів (а.с.60).

ОСОБА_2 перебуває на обліку в УСЗН Костянтинівської міської ради як отримувач допомоги одинокій матері на 2 дітей, що підтверджується довідкою від 06 жовтня 2017 року № 2740 (а.с.58).

З довідки КП «Служба єдиного замовника» від 15 серпня 2017 року № 5471 вбачається, що в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_7 зареєстровані: ОСОБА_5, його співмешканка - ОСОБА_2 та діти співмешканки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11).

Відповідно до актів перевірки паспортного режиму від 18 листопада 2016 року (а.с.8) та від 11 серпня 2017 року (а.с.9) ОСОБА_2 та діти - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_7 не мешкають з квітня 2016 року; їх особисті речі відсутні.

ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2017 року належить двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_9 (а.с.45-46). Як встановлено з пояснень відповідачки в судовому засіданні, вона з дітьми та з іншим чоловіком, з яким фактично створила сім*ю, проживає в цій квартирі.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або закону.

Дослідивши вищевикладені докази у сукупності, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 з власної волі змінила своє місце проживання та місце проживання своїх дітей та мешкає у квартирі, що належить їй на праві приватної власності, створивши сім*ю з іншим чоловіком.

Також суд дійшов переконання про відсутність будь-яких перешкод з боку ОСОБА_5 у користуванні відповідачами по справі належною йому квартирою та про відсутність поважних причин їх непроживання у вказаній квартирі з квітня 2016 року.

Як пояснила сама відповідачка в судовому засіданні, наміру проживати в АДРЕСА_1 вона та діти не мають, а наполягає на реєстрації у квартирі виключно з метою перешкодити ОСОБА_5 здійснити можливе відчуження квартири, оскільки вважає, що старша донька може претендувати на частину житла та вона особисто мала домовленість із позивачем про придбання цієї квартири, якої він не дотримався.

Обставини, на які посилається відповідачка в обгрунтування заперечень проти позову не є підставою для збереження за нею та за її дітьми права користування жилим приміщенням квартири, належної ОСОБА_5 та не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Приймаючи до уваги вищевикладене та зважаючи, що відповідачі понад один рік без поважних причин не мешкають в квартирі, належній ОСОБА_5, відсутні підстави вважати, що між сторонами по справі є будь-які домовленості щодо збереження права користування житлом, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в повному обсязі.

Відповідно до висновку від 19 вересня 2017 року № 716/26 Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради визнано за недоцільне визнання малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 оскільки це призведе до безумовної втрати прав дітей на житло, звуження обсягу існуючих майнових прав та порушення інтересів (а.с.24).

Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується з вказаним висновком, оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим з наступних підстав.

Частинами 1,2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них.

Пунктом 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у квартирі ОСОБА_5, батьківство якого відносно них станом на теперішній час не встановлене, не мешкають з квітня 2016 року, оскільки за волевиявленням матері мешкають в квартирі, належній останній. Як вбачається з пояснень ОСОБА_2 наміру проживати к квартирі ОСОБА_5 з дітьми вона не має, оскільки має власне житло, а переслідує лише мету реєстрації. Отже, за таких умов визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 особами, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_5, в якій вони фактично не мешкають до порушення їх прав, на переконання суду, не призведе.

Представник Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Карпушин В.С. належним чином, з урахування встановлених обставин справи, обґрунтувати в судовому засіданні висновок від 19 вересня 2017 року № 716/26 не зміг.

Доводи представника відповідача ОСОБА_3 щодо незадовільних житлово-побутових умов в квартирі, належній ОСОБА_2, в якій фактично проживають діти є непереконливими, оскільки докази на підтвердження цієї обставини суду не надані.

Крім того, зі змісту п.6 договору купівлі-продажу від 06 червня 2017 року вбачається, що недоліки чи дефекти, які б перешкоджали використанню квартири АДРЕСА_6, в якій фактично мешкають діти, за призначенням відсутні.

Доводи представника відповідача ОСОБА_3 стосовно того, що ОСОБА_2 вимушено, з поважних причин не проживає в квартирі, належній позивачу, свого підтвердження в ході судового розгляду не знайшли і спростовуються вищенаведеними дослідженими судом доказами.

Суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_11, оскільки вона не змогла уточнити, коли саме ОСОБА_2 не могла потрапити до квартири позивача через зміну замків. В той же час, з показань самої відповідачки в судовому засіданні, які узгоджуються з показанннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10, вбачається, що вона напротязі майже року після припинення проживання в АДРЕСА_1 мала ключі від неї, набирала за потреби воду, що свідчить про відсутність перешкод з боку позивача у користуванні відповідачкою належною йому квартирою.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за можєливе віднести судові витрати на рахунок держави, оскільки позивач є інвалідом другої групи (а.с.10), а відповідачка має статус одинокої матері та виховує двох дітей віком до 14 років (а.с.58).

На підставі 150 ЖК України, ст.ст. 29,317,319,391, 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 4,19,259,263, 264, 265 ЦПК України , -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2), малолітніх ОСОБА_6 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1), ОСОБА_7 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1) про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 особами, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 02 лютого 2018 року.

Суддя