Провадження №2/523/1257/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2018 р.

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді - Середи І.В.,

при секретарі - Щербан О.Д.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1, представника тетьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності, реєстрацію власником в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, та за позовом третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання прав та обов'язків забудовника ,

ВСТАНОВИВ:

13.09.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради та просив визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 та зареєструвати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно ОСОБА_3 як власника вказаного будинку.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що вказаний будинок на праві приватної власності належав його бабусі, ОСОБА_5. В 1976 році бабусею складено заповіт на ім'я свого сина, батька позивача, ОСОБА_6 та своєї онуки, ОСОБА_7, в рівних частках. ІНФОРМАЦІЯ_6 бабуся несподівано померла та не встигла попередити свого сина ОСОБА_6 про заповіт який на нього оформила. Позивач зазначає, що у вказаному будинку до 1981 року мешкала уся його родина: ОСОБА_5 (бабуся), ОСОБА_6 (батько), ОСОБА_8 (матір), а також у вказаному будинку народився й сам позивач. Оскільки вони мешкали однією сім'єю, а батько сплачував податки, робив поточні ремонти, позивач вважає що батько прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 Оскільки після смерті батька позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, позивач залишився єдиним спадкоємцем, то на думку позивача до нього переходить право власності на спадкове майно. Позивач зазначає, що ОСОБА_9 проживала окремо від своєї бабусі, і що ОСОБА_9 знала про наявність заповіту, однак приховувала цей факт від батька позивача, ОСОБА_6 Оскільки ОСОБА_9 заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі, ОСОБА_5, не подавала, то вважається, що вона відмовилася від спадщини. Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_9 є позивач. Таким чином, на думку позивача йому належить ? частини вказаного будинку за заповітом після смерті ОСОБА_5, а ? частини за законом після смерті ОСОБА_9 За таких обставин позивач просить визнати за ним право власності на будинок та зареєструвати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно його як власника вказаного будинку.

Ухвалою суду від 08.12.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено ОСОБА_4.

16.03.2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з самостійним позовом як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору до ОСОБА_3 про визнання прав та обов'язків забудовника.

На обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що він є сином ОСОБА_10, якому рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Одеси №574 від 11.07.1958 року було відведено земельну ділянку АДРЕСА_2, площею 540 кв.м. для індивідуального житлового будівництва. 12 вересня 1958 року ОСОБА_10 отримав дозвіл НОМЕР_4 на проведення робіт. 10 грудня 1958 року ОСОБА_10 уклав із житлово-комунальним відділом виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Одеси договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. За вказаним договором ОСОБА_10 отримав земельну ділянку, площею 540 кв.м. в АДРЕСА_2 для будівництва житлового будинку. ОСОБА_10 було побудовано вказаний житловий будинок, згодом, в процесі мешкання в ньому ОСОБА_10, а після його смерті його дружиною ОСОБА_11 та сином ОСОБА_4 поступово площа житлового будинку збільшувалася, однак увесь будинок досі не прийнятий до експлуатації, а право власності на нього не зареєстроване. У вказаному домоволодінні ОСОБА_10 мешкав із своєю родиною, а саме: дружиною ОСОБА_11, сином ОСОБА_4, донькою ОСОБА_7 та матір'ю ОСОБА_5. На ОСОБА_10 було відкрито усі особові рахунки по забезпеченню будинку комунальними послугами, з усіма органами державної влади ОСОБА_10 виступав як власник будинку. ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_5. Після її смерті в будинку продовжували мешкати ОСОБА_10, його дружина ОСОБА_11, син ОСОБА_4 та донька ОСОБА_9. ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_10. Після його смерті, його дружина ОСОБА_11, переоформила на себе усі особові рахунки по вказаному будинку та почала з усіма органами державної влади виступати як його власник. Згодом ОСОБА_9 перестала мешкати у вказаному домоволодінні та переїхала у інше місце. В будинку залишилися мешкати ОСОБА_11 та її син, ОСОБА_12. ІНФОРМАЦІЯ_9 померла ОСОБА_11. В будинку залишився мешкати її син, ОСОБА_4, третя особа у справі. Оскільки на момент смерті вказаних осіб їх спадкоємці мешкали разом, а ОСОБА_4 мешкає й досі, то ніхто з них не звертався до нотаріальної контори для прийняття та оформлення спадщини. Таким чином, станом на сьогодні єдиним спадкоємцем ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є їх син, ОСОБА_4. Спадкове майно складається із незакінченого будівництвом будинку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 94,2 кв.м, житловою площею 65,2 кв.м. За таких обставин ОСОБА_4 просить суд визнати за ним в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 права та обов'язки забудовника згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 10.12.1958 р. укладеного ОСОБА_10 та житлово-комунальним відділом виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси.

Представник відповідача, Одеської міської ради, подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності. З приводу позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свою думку не висловив.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3- ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов, а позов ОСОБА_4 залишити без задоволення, з підстав вказаних в позові.

Представник третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 просив задовольнити, а в позові ОСОБА_3 відмовити з зазначених вище підстав.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, допитавши свідків, суд вважає, що позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси № 574 від 11.07.1958 року ОСОБА_10 було відведено земельну ділянку АДРЕСА_2, площею 540 кв.м. для індивідуального житлового будівництва.

12 вересня 1958 року ОСОБА_10 отримав дозвіл НОМЕР_4 на проведення робіт.

10 грудня 1958 року ОСОБА_10 уклав із житлово-комунальним відділом Виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Одеси договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності.

За вказаним договором ОСОБА_10 отримав земельну ділянку, площею 540 кв.м. в АДРЕСА_2 для будівництва житлового будинку.

23 вересня 1960 року виконкому Ленінської райради депутатів трудящих вирішив включити в договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності другим забудовником ОСОБА_5 - матір ОСОБА_10.

При цьому необхідно звернути увагу, що додатковий договір з урахуванням прийнятого рішення не укладався.

ОСОБА_10 було самостійно побудовано житловий будинок, в якому він почав мешкати зі своєю родиною, а саме: дружиною ОСОБА_11, сином ОСОБА_4, донькою ОСОБА_9 та матір'ю ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_5.

Твердження позивача ОСОБА_3 про те, що вказаний будинок належав на праві приватної власності ОСОБА_5 і що вона брала участь у його будівництві не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Так, згідно листа КП "БТІ" ОМР від 07.03.2017 року право власності на будинок АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Згідно з актами складеними 10.03.2017 року сусідами ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15, підписи яких затверджено керівником комітету Органу самоорганізації населення комітету мікрорайону "Нова слободка" в м.Одесі, за адресою АДРЕСА_1 будинок будувався саме ОСОБА_10, будь-яких інших будівель, побудованих третіми особами на вказаній земельній ділянці не будувалось. ОСОБА_4 з дня народження (ІНФОРМАЦІЯ_1) мешкав у вказаному будинку зі своїми батьками в спірному будинку, а після їх смерті по теперішній час мешкає в будинку самостійно та з усіма органами державної влади та місцевого самоврядування виступає власником будинку. ОСОБА_3 ніколи фактично не мешкав та не мав особистих речей у вказаному будинку.

З технічного паспорту від 27 січня 1982 року вбачається, що за вказаною адресою зведені об'єкти нерухомості не введені в експлуатацію, забудовником вказано ОСОБА_10.

Як вбачається із наявних у справі копій абонентських книжок по розрахункам за електроенергію за період 1970-1976 абонентом за вказаною адресою рахується саме ОСОБА_10

Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні й свідок ОСОБА_16.

Твердження позивача ОСОБА_3 про те, що він народився у вказаному будинку та що в будинку до 1981 року мешкав він, його батько - ОСОБА_6, та мати - ОСОБА_8, що вони мешкали однією сім'єю із ОСОБА_5, і його батько сплачував податки та робив поточні ремонти, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду, в матеріалах справи відсутні будь-які достатні та належні докази вказаних обставин. З відповіді Органу самоорганізації населення комітет мікрорайону "Нова слободка" в м.Одесі від 27.09.2016 року № 21 видно, що стосовно громадян ОСОБА_6 (батько позивача) та ОСОБА_17 (мати позивача) жодної інформації не надходило. ОСОБА_3 і зареєстрованим за вказаною адресою не був, про що свідчить його паспорт.

Крім того, з технічних паспортів вбачається, що вони видані на ім'я ОСОБА_10, а після його смерті на його дружину ОСОБА_11 .З абонентських книжок за комунальні послуги вбачається, що вони були видані на ім'я ОСОБА_10, а після його смерті на його дружину, ОСОБА_11. З листа ТОВ "Інфоксводоканал" від 30.01.2017 року № 351-04/86ю видно, що договір на водопостачання по вказаній адресі було укладено на ім'я ОСОБА_11 (мати ОСОБА_4).

Допитані в ході судового засідання свідки дали різні покази.

Свідок позивача - ОСОБА_8, яка є його матір'ю, в суді пояснила, що у вказаному будинку мешкала свекруха ОСОБА_5, її син ОСОБА_10, невістка ОСОБА_11, їх діти ОСОБА_4 та ОСОБА_9, а також з 1973 року по 1981 рік ОСОБА_6, її чоловік вона, та в будинку народився ОСОБА_3. Потім вони орендували житло, а згодом чоловік отримав квартиру. Допитана в якості свідка тітка позивача -ОСОБА_19 вказувала на те, що в спірному будинку проживала бабуся позивача, його батьки, позивач народився там і були зареєстровані, а коли виїхали не пам'ятає.

Свідки на стороні третьої особи ОСОБА_4 - сусіди ОСОБА_16, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 суду пояснили, що в будинку окрім ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 ніхто ніколи постійно не мешкав, а також те, що ОСОБА_6, будучи сином ОСОБА_5 та рідним братом ОСОБА_10, періодично перебував у будинку, але не як постійний мешканець, а ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в будинку ніколи не мешкали.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує їх відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд критично відноситься до пояснень свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_19, оскільки вони не тільки не підтверджені, але й навіть спростовані вищезазначеними доказами.

Пояснення свідків ОСОБА_16, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 узгоджуються як між собою, так і з письмовими доказами, наявними у справі.

Згідно 525 Цивільного кодексу УРСР, в редакції станом на ІНФОРМАЦІЯ_8 (день смерті ОСОБА_10), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно 526 Цивільного кодексу УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно 527 Цивільного кодексу УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно 529 Цивільного кодексу УСРС при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Як закріплено в нормі ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно п.1 ч.1 ст.549 Цивільного кодексу УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Як видно з листа державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори від 29.12.2016 року спадкові справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 та померлої у грудні 2015 року ОСОБА_9 не заводилися.

Так, судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_5 разом з нею мешкав її син ОСОБА_10 зі своєю родиною: дружиною ОСОБА_11 та двома дітьми.

З заповіту, який ОСОБА_5 видала на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_9 вбачається, що вона заповідала усе своє майно, не уточнюючи, з чого воно складається та де знаходиться.

При цьому матеріали справи не містять доказів наявності будь-якого спадкового майна після смерті ОСОБА_5.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_10, в управління будинком фактично вступила його дружина, ОСОБА_11 та син ОСОБА_4.

З матеріалів справи вбачається, що на день смерті ОСОБА_10 в його користуванні та володінні знаходився будинок згідно технічному паспорту від 27 січня 1982 року.

Таким чином після смерті ОСОБА_10 права забудовника перейшли до його дружини, ОСОБА_11, яка прийняла спадщину, зокрема, переоформивши на себе усі рахунки за комунальні послуги, виготовивши на своє ім'я технічний паспорт.

На момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_11- ОСОБА_4, є спадкоємцем першої черги в силу ст.1261 ЦК України, постійно проживаючи в будинку з нею, вважається таким, що прийняв спадщину (ч.3 ст.1268 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Оскільки за життя матір ОСОБА_4 - ОСОБА_11 не здійснила оформлення прав забудовника, тому саме ОСОБА_4 має право на реалізацію такого права, успадкованого від ОСОБА_10, який був стороною договору.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Як вбачається із технічного паспорту від 30.08.1984 року (останній аркуш) об'єкти домоволодіння були побудовані в різні періоди часу, з 1958 по 1983 роки.

У 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, саме з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акту державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку такий громадянин набуває статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року набуває право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Однак, ні ОСОБА_10, ні його дружина, ОСОБА_11 після його смерті не отримали акту державної комісії про прийняття збудованого житлового будинку, в зв'язку із чим станом на сьогодні право власності на нього як на самостійний об'єкт цивільно-правових відносин відсутнє.

З огляду на це, а також оскільки будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво, наразі, таке будівництво не можна вважати самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР, а воно є незакінченим будівництвом.

Законодавством передбачено порядок прийняття в експлуатацію будівель інспекцією архітектурно-будівельного контролю за місцем їх розташування, який не може підмінятися судовим рішенням.

Визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України неможливе.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

Таким чином, суд приходить до висновку вимоги ОСОБА_4 є обгрунтованими, факти на які він вказував знайшли своє підтвердження, тому за ним необхідно визнати права та обов'язки забудовника згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 10.12.1958 р. , як такі, що входять до складу спадщини.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3, то виходячи із встановлених під час розгляду справи правовідносин , представлених доказів, оцінивши докази в сукупності, суд вважає, що факти на які посилався позивач в позові не знайшли підтвердження належними доказами і навпаки спростовані як поясненнями свідків ОСОБА_16, ОСОБА_20 та ОСОБА_21, так і письмовими доказами. За таких обставин суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,81,258,259,263,264,265,268,273,354 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Хаджибеєвським ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 02.06.2006 року, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_8, права та обов'язки забудовника згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 10.12.1958 року, укладеного ОСОБА_10 та житлово-комунальним відділом виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Одеси.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, рнокпп НОМЕР_1, проживаючий в АДРЕСА_4, зареєстрований в АДРЕСА_3) судовий збір на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, інн: НОМЕР_2, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1) у розмірі 640 грн..

Позов ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності, реєстрацію власником в Державному реєстрі прав на нерухоме майно залишити без задоволення.

Повне рішення складено 07 лютого 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суду м.Одеси протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: