Справа № 462/2846/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/275/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Приватбанк», ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за депозитним договором,-

в с т а н о в и л а:

в квітні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд із позовом про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором від 31.07.2007 року в сумі 13066,97 дол. США, що по курсу НБУ станом на 02.04.2015 року становить 306812 грн. 46 коп. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 31.07.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №LVT6AE00000010, за яким умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 13336,91 дол. США, на термін до 30.07.2012 року. Відповідно до умов вказаного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступною порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошті (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається і заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідні кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі в місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, а відповідач в свою чергу не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобовязання за кредитним договором від 31.07.2007р. не виконав, чому позивач, відповідно до умов договору, просить стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором №LVT6AE00000010 від 31.07.2007р. у розмірі 13066,97 дол. США, що по курсу НБУ станом на 02.04.2015 року становить 306812 грн. 46 коп., в тому числі 6512,16 дол. США заборгованості за кредитом; 2638,00 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом; 373,40 дол. США заборгованості по комісії за користуванням кредитом та 3543,41 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «ПриватБанк» 2969,81 доларів США, що за курсом НБ України відповідно до службового розпорядження НБ України від 21.12.2017 року становить 82738 грн. 91 коп., заборгованості за кредитним договором від 31.07.2007 року.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «ПриватБанк» 827,39 грн. судового збору.

В решті вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивач ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідач ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, зазначає, що рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема покликається, на те, що суд першої інстанції не встановив обставини справи, в основу рішення поклав лише заперечення відповідача та не дослідив наявні у матеріалах справи докази на підтвердження позовних вимог банку, не дав їм оцінку, не спростував їх та дійшов передчасного висновку про відмову в позові. Також зазначає, що, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно є підставою для зміни. Крім того, зазначає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що банком пропущено строки позовної давності в частині незадоволених вимог про стягнення тіла кредиту, відсотків, комісії та неустойки, оскільки за загальними правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що строк повернення кредиту встановлено до 30.07.2012 року. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Кредитором не змінювався строк виконання основного зобов'язання, кредитний договір не припинено та не розірвано. Сторонами визначено строк виконання зобов'язання до 30.07.2012 року, а тому висновок суду про зміну строку виконання зобов'язання є необґрунтованим. Враховуючи наведене просить змінити рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21.12.2017 року, скасувавши його в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсоткам, комісією та неустойкою задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін та стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідач ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі, зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що з нього слід стягнути заборгованість за відсотками та комісією за період з 06 квітня 2012 року до 02 квітня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, оскільки відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, на день спливу строку позовної давності автоматично спливає позовна давність і до додаткових вимог. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити повністю.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не зявився. Від адвоката ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з перебуванням останнього у відпустці, про те до клопотання не долучено жодних доказів, які підтверджують його перебування у відпустці, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не зявились.

Заслухавши суддю - доповідача, представника ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення щодо апеляційної скарги ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 2 ст. 1050 ЦК України передбачає, якщо договором встановлений обовязок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Положення ст.1048 ЦК України передбачають, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31.07.2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №LVT6AE00000010.

Згідно умов даного договору ОСОБА_4 отримав у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит в сумі 19261,91 доларів США, з яких 12000 доларів США на придбання автомобіля, на строк до 30.07.2012 року, зі сплатою відсотків за користуванням кредиту у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості. Відповідно до п. 3.1.1 даного договору позичальник погодився здійснити погашення кредиту та сплату процентів шляхом здійснення періодичних (ануїтетних) платежів у сумі 168 доларів США. Відповідно до п. 10.6 вказаного договору такий діє з моменту його підписання і до повного виконання зобовязань за даним договором.

Відповідно до 2.3.3. банк на власний розсуд має право зажадати від позичальника дострокового погашення кредиту, сплати винагороди та відсотків за його використання, виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобовязань термін виконання яких не настав, вважається, що термін настав у зазначеному в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобовязується повернути банку суму кредиту у повному обсязі.

У звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором у ОСОБА_4 перед банком виникла заборгованість, яка станом на 02.04.2015 року становить 13066,97 дол. США, з яких 6512,16 дол. США заборгованості за кредитом; 2638,00 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом; 373,40 дол. США заборгованості по комісії за користуванням кредитом та 3543,41 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

З виписки по кредитному рахунку вбачається, що ОСОБА_4 здійснив останній платіж - 25.11.2010 року, чим порушив взяті на себе зобовязання, згідно кредитного договору №LVТ6А00000010 від 31.07.2007 року.

Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04.07.2012 року у справі №2-3728/11, передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у ОСОБА_4, належного йому на праві власності та переданого в заставу згідно договору застави від 31.07.2007 року рухомого майна - автомобіля Мерседес - Бенц, модель: Е-250В, рік випуску: 1995, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: WDВ 1241261J067548, реєстраційний номер: ВС8817ВВ; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVТ6А00000010 від 31.07.2007 року в сумі 6725,92 доларів США, що за курсом 7.97 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26 липня 2011 року складає 53605,58 грн.: звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Мерседес - Бенц, модель: Е-250В, рік випуску; 1995, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: WDВ 1241261J067548, реєстраційний номер: ВС8817ВВ, що належить на праві власності ОСОБА_4І,, шляхом продажу вказаного автомобіля з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення суду набрало законної сили.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи 2-3728/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, 18.07.2011 року банк надсилав позичальнику повідомлення, в якому повідомляв про необхідність у термін не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, погасити прострочену заборгованість та вимагав, у разі несплати простроченої заборгованості у вищевказаний строк, на підставі ст.1050 ЦК України та умов договору, повернути суму кредиту у повному обсязі.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що банк змінив строк виконання зобовязання за кредитним договором №LVТ6А00000010 від 31.07.2007 року.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України).

ОСОБА_4, уклавши з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір та підписавши його, фактично погодився зі всіма умовами цього договору, які зобовязувався виконувати.

Зважаючи на те, що кредитний договір №LVТ6А00000010 від 31.07.2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 недійсним в судовому порядку не визнавався, зазначені в ньому умови є обовязковими до виконання його сторонами, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 29.06.2016р. у справі №6-1188цс16.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин третьої і ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «ПриватБанк» про те, що сторонами визначено строк виконання зобов'язання до 30.07.2012 року, а тому висновок суду про зміну строку виконання зобов'язання є необґрунтованим колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на підставі п.2.3.3. кредитного договору строк виконання основного зобовязання було змінено у звязку з зверненням ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 з повідомленням про дострокове погашення заборгованості за договором, що свідчить про переривання перебігу позовної давності, і новий строк позовної давності слід відраховувати з 18.08.2011 року, а тому саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 16.04.2015 року, тобто зі пропуском строку позовної давності,

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимоги ПАТ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, що виникла станом на 06.04.2012 року, в розмірі 10097,16 дол. США до задоволення не підлягають в звязку із пропуском строку позовної давності.

Аналогічно, надається критична оцінка доводам апеляційної скарги ОСОБА_4 з приводу спливу строку позовної давності до додаткової вимоги з огляду на наступне.

З п.7.1. «Особливі умови» кредитного договору також вбачається, що щомісячний платіж складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.

Також даним пунктом встановлено винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором №LVТ6А00000010 від 31.07.2007 року вбачається, що за період з 06.04. 2012 року до 02.04.2015 року, тобто в межах строку позовної давності, заборгованість ОСОБА_4 по відсотках становить 1173,69 дол. США, а за комісією - 672,18 дол. США.

Даний розрахунок заборгованості відповідачем по справі не спростований, відповідач, всупереч вимогам ЦПК України, на підтвердження своїх доводів та спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем, не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції альтернативного розрахунку заборгованості.

Що стосується вимоги про стягнення пені за кредитним договором, то суд вірно встановив, що така підлягає стягненню з 15.04.2014 року зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно із ч. 3ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-37цс16.

Відповідно до ч. 2ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, аналіз норм ст.266, ч. 2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 та від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15).

Відповідно до вимог ч.2 ст.551 ЦК України та умов договору (п.4.1.), банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку у разі порушення позичальником будь-якого зобовязання, зокрема сплати відсотків, погашення кредиту, пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 02.04.2015 року, заборгованість відповідача за пенею з урахуванням однорічного строку позовної давності, тобто за період з 15.04.2014 року по 02.04.2015 року становить 1123 дол. США 94 центи.

Посилаючись на неповне дослідження та зясування судом першої інстанції всіх обставин справи, обставин справи, які на думку апелянта ПАТ «ПриватБанк», мають істотне значення для вирішення спору, посилання на те, що суд першої інстанції не дослідив належними чином та не дав належної оцінки зібраним у справі доказам, апелянт в апеляційній скарзі не конкретизував, які саме обставини не були досліджені судом першої інстанції, і яким конкретно доказам не надано належної оцінки.

Інші доводи апеляційних скарг також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Приватбанк», ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2017 року без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Приватбанк» , ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.05.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_6