Провадження № 2/127/3647/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2018 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право на проживання в житловому приміщенні,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в житловому приміщенні.

Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власницею 2/4 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1, 21000. В даній квартирі, окрім інших, також зареєстрований ОСОБА_2, який в січні 2001 року покинув дану квартиру забравши всі свої речі і більше не повертався до неї. При особистому спілкуванні ОСОБА_2 повідомив, що добровільно знятися з реєстрації даній квартирі не може, оскільки на даний час він являється громадянином ОСОБА_3 Штатів Америки і не має змоги прибути особисто, окрім іншого через інвалідність, яку він отримав перебуваючи в США. Просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на проживання в житловому приміщенні у квартирі АДРЕСА_2.

Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не зявився, однак надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував, щодо задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11.02.2003 року, виданого Виконкомом Вінницької міської ради квартира АДРЕСА_3 на праві спільної власності належить: ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2 по 1/4 частки квартири (а.с. 8).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2012 року серії ВТА № 492828 посвідченого державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_7 спадкоємцем майна ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_1 (а.с.10).

Відповідно до довідки № 3399 від 20.06.2018 року МКП «ЖЕК №12» в квартирі АДРЕСА_4, зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6 (а.с. 21).

Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло.

Разом з тим, частиною третьою статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як учасники спільної часткової власності на квартиру, мають право на володіння, користування та розпорядження нею, а саме тими її частками, які відповідають частці кожного з них у праві спільної часткової власності.

Слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Тобто відповідач ОСОБА_2 не позбавлений можливості особисто, чи через представника звернутися з заявою про зняття з реєстрації місця проживання, натомість відповідач ОСОБА_2 звертається до суду з заявою про визнання позову.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Однак, визнання ОСОБА_2 позову суперечить вимогам закону, а саме непорушності права власності.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою про визнання ОСОБА_2, таким, що втратив право на проживання в житловому приміщенні, хоча в даному випадку законодавством визначено інший порядок захисту порушеного права ніж обраний позивачкою.

Враховуючи вище викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до задоволення не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 316-319, 321, 383, 391, 405 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право на проживання в житловому приміщенні відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено, шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції, протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 28.11.2018 року

Суддя: