Ухвала

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 461/14688/14-ц

провадження № 61-15431св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: прокуратура Львівської області, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4, Державної казначейської служби України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 листопада 2017 року у складі судді Стрельбицького В. В. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В. та касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області на постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що у межах розслідування прокуратурою Львівської області кримінальної справи № 181-022 відносно нього та ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 384 КК України, він незаконно перебував під слідством та судом із 11 березня 2009 року по 16 грудня 2013 року. Під час розслідування кримінальної справи у нього в помешканні проводились обшуки, що порушувало його життєвий спокій. Крім того, з 14 жовтня по 21 жовтня 2009 року його незаконно утримували під вартою в ізоляторі тимчасового тримання з різними злочинцями, а з 21 жовтня 2009 року по 16 грудня 2013 року - перебував під підпискою про невиїзд і був позбавлений права вільного пересування. З 22 жовтня по 11 грудня 2009 року, в межах розслідування кримінальної справи, перебував на стаціонарному лікуванні в Львівській обласній психіатричній лікарні та на стаціонарній судово-психіатричній експертизі.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2013 року його визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 384 КК України та виправдано. Відтак, вважає, що необ'єктивне та упереджене розслідування, його незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, спричинило йому значну моральну шкоду, яка полягала у приниженні честі, гідності та ділової репутації, що призвело до порушення його конституційних прав як громадянина України, нормальних життєвих зв'язків у суспільстві, про нього за місцем проживання та роботи поширена інформація, як про особу, яка притягувалася до кримінальної відповідальності та перебувала на лікування у психіатричній лікарні.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив визнати дії прокуратури Львівської області щодо його незаконного притягнення до кримінальної відповідальності такими, що спричинили йому моральну шкоду та стягнути з Державної казначейської служби та Прокуратури Львівської області суму моральної шкоди в сумі 7 084 800,00 грн із кожного.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 листопада 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом безспірного списання коштів із єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 1 968 336,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та 23 742,00 грн витрат за проведення експертиз. Судові витрати в частині судового збору віднесено за рахунок держави. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності факту завдання позивачу моральної шкоди внаслідок дій органу досудового розслідування, прокуратури і суду, що виразилися у душевних стражданнях позивача, приниженні його честі, гідності та ділової репутації, а також нормальних життєвих зв'язків у суспільстві. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходив із 615,105 мінімальних заробітних плат - 3 200,00 грн.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4 задоволений частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 250 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягнення до кримінальної відповідальності та 23 742,00 грн витрат за проведення судово-психологічних експертиз. У решті позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, відповідно до положень частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди за період перебування позивача під слідством та судом становить 156 800,00 грн ( 3 200,00 - мзп*49 місяців - час перебування під слідством і судом). Проте, враховуючи особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, апеляційний суд розмір моральної шкоди, завданої позивачу визначив у сумі 250 000,00 грн, що є значно більшим від розміру моральної шкоди, розрахованої відповідно до вимог закону.

У березні 2018 року заступник прокурора Львівської області подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В касаційні скарзі заявник зазначає про те, що апеляційним судом не враховано доводів прокурора, що висновок судово-психологічної експертизи від 20 квітня 2017 року № 12341, не відповідає вимогам статті 78 ЦПК України щодо допустимості доказів, а тому не є належним доказом у справі. Крім того, апеляційним судом неправильно застосовані норми матеріального права при розрахунку моральної шкоди та неправильно враховано положення статті 141 ЦПК України в частині розподілу судових витрат. Також поза увагою суду залишилося питання підсудності зазначеної цивільної справи, оскільки остання повинна була розглядатися Личаківським районним судом м. Львова, яким винесений виправдувальний вирок щодо ОСОБА_4

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 вказує на те, що згідно із висновком судового експерта Балінської К. І. рекомендована сума компенсації моральної шкоди, завданої йому у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності становить від 553,5 мзп до 2214 мзп, при цьому ним доведено незаконне перебування під слідством та судом протягом 57 місяців. Проте суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні самостійно визначив розмір завданої моральної шкоди, не обґрунтувавши належність та допустимість доказів поданих позивачем та висновків експертиз, а суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не обґрунтував чому взяв до уваги лише висновок повторної судово-психологічної експертизи від 22 листопада 2017 року, а не висновки експертизи від 25 листопада 2014 року, які на його думку є найбільш обґрунтованими.

У березні 2018 року Державна казначейська служба України подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2018 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позову повністю, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що судами неправильно визначено розмір відшкодування моральної шкоди, оскільки розмір мінімальної заробітної плати на 2017 рік становить 3 200,00 грн, разом із тим, відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 01 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона стягується у розмірі 1 600,00 грн. Крім того, Галицький районний суд розглянув заявлений позов усупереч вимог статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Ухвалами Верховного Суду від 06 квітня, 05 та 14 травня 2018 року відкрито касаційні провадження у зазначеній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подачі відзиву на скарги.

У квітні 2018 року прокуратура Львівської області подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4

У червні 2018 року ОСОБА_4 подав відзиви на касаційні скарги заступника прокурора Львівської області та Державної казначейської служби України.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п'ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Справу за позовом ОСОБА_4 до прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик