Справа № 752/9576/18
Провадження №: 2/752/4482/18
РІШЕННЯ

іменем України

23 жовтня 2018 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Безверхої К.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И В:

у травні 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 06.03.2018 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.08.2006 та договору дарування 3/4 частини від 06.03.2018, посвідченого ПНКМНО Шевченком О.Г. за реєстровим номером 353.

У вказаній квартирі з 07.10.2010 зареєстрований ОСОБА_2, який не є членом його сім'ї і з яким на момент набуття права власності на квартиру договору найму не укладалось.

Однак, реєстрація ОСОБА_2 створює йому додаткові фінансові витрати, останнім постійно вчиняються сварки, що призводить до психологічних страждань його та членів його родини, а ОСОБА_2 добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає.

Тому, посилаючись на норми ст. 391 ЦК України, просить суд усунути перешкоди у праві користування квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою.

Ухвалою судді від 01.06.2018 у справі відкрито провадження (а.с. 19-20).

На підставі розпорядження № 2565 від 14.09.2018 про призначення повторного автоматичного розподілу справ у зв'язку із звільненням судді ОСОБА_3 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями (а.с. 24).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2018 матеріали справи 17.09.2019 передано судді Хоменко В.С. (а.с. 25).

Ухвалою суду від 18.09.2018 справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав.

У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін (ч. 2 ст. 274 ЦПК України).

При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків».

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.08.2006 та договору дарування 3/4 частини від 06.03.2018, посвідченого ПНКМНО Шевченком О.Г. за реєстровим номером 353, належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 (а.с. 5-8).

На даний час, відповідач ОСОБА_2 з 07.10.2010 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується відповідною довідкою Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві, наданої на запит суду, та фактично проживає в ній, про що свідчать дані постанов Голосіївського районного суду м. Києва від 07.03.2018 та 12.04.2018, якими справи відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 1732 направлено на дооформлення (а.с. 12, 13, 18).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Звернувшись до суду, ОСОБА_1 як на перешкоди у користуванні власністю посилався на наявність додаткових фінансових витрат та психологічні страждання його та членів його родини.

Однак, докази в розумінні положень цивільного-процесуального законодавства на підтвердження вказаного в розпорядження суду не надано.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача на те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, оскільки вказане трактування не застосовується до виниклих між сторонами правовідносин, а стосується взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, що регулюється положеннями ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України.

В даному випадку, виниклі відносини підпадають під регулювання норм ст. ст. 383, 391 ЦК України та передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. А визначальним для захисту права на підставі цієї норми права, як вже зазначалось, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на положення вказаних статей ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1, оскільки будь-які докази порушення його прав в матеріалах справи відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 316, 317, 383, 391 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. ст.2, 13, 55, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко