АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року м. Чернівці

справа № 726/578/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І. М., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши за відсутності учасників справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 червня 2018 року (головуючий у суді першої інстанції суддя Асташев С. А.),

встановив:

У березні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 05 січня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала кредит в розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних.

Посилаючись на те, що відповідачкою умови договору належним чином не виконувались, у звязку із чим станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість у розмірі 118897 грн 67 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 7626 грн 21 коп., за нарахованими відсотками - 102033 грн 48 коп., з пені та комісії - 3100 грн, штрафу (фіксована частина) - 500 грн, штрафу (процентна складова) - 5637 грн 98 коп., просив суд стягнути її з відповідачки.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), яке є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що судом не враховано, що позивачці була видана нова картка зі строком дії до 30 листопада 2015 року, нею періодично сплачувалися платежі на погашення заборгованості, а відповідно позовна давність переривалася і на час предявлення позову не сплила.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення з мотивів необґрунтованості доводів, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає, що заявником не надано доказів отримання нею нових карток, а враховуючи, що зобовязання неюне виконувалися з 30 червня 2014 року і до 28 вересня 2014 року понад 91 день, то відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг настав строк виконання зобовязання у повному обсязі, а тому на час предявлення позову позовна давність спливла.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Зважаючи на характер наявного спору, у справі підлягає зясуванню умови, на яких укладено кредитний договір між сторонами, строк дії кредитної картки, стан виконання сторонами своїх зобовязань за договором, чи видавалися боржнику нові картки у рамках продовження існування договірних зобовязань.

У порушення норми ст. 12 ЦПК України, суд першої інстанції не вжив заходів для зясування указаних обставин, розглянув справу за відсутності сторін.

Взявши до уваги доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, які в основному зводилися до тверджень про те, що у 2014 році банк зажадав від відповідачки дострокового повернення кредиту в повному обсязі, суд першої інстанції не звернув уваги, що указаний відзив надіслано позивачеві із значним запізненням, а саме, здано на пошту лише 01 червня 2018 року, а розгляд справи відбувся 05 червня 2018 року. При цьому, суд не зясував у позивача його відношення до відповідних доводів відповідачки, які не узгоджувалися із змістом поданого банком розрахунку заборгованості, а відповідно не надав можливості позивачеві подати додаткові докази на підтвердження позовних вимог та на спростування доводів, зазначених у відзиві на позов.

За наведених обставин слід визнати, що подані до суду апеляційної інстанції нові докази (виписка за картковим рахунком (а.с.52-66), довідка про видачу кредитних карток (а.с.67), фото-виписки з програмного комплексу (а.с.94-95), довідка про зміну умов кредитування (а.с.96), анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.151), є такими, що не були подані позивачем до суду першої інстанції з поважних причин, що обєктивно не залежали від нього.

Тому указані докази підлягають врахуванню при вирішенні спору разом з доказами, що були подані позивачем до суду першої інстанції.

Отже, з урахуванням пояснень сторін, наявних у справі доказів встановлено, що 05 січня 2006 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами складає договір про надання банківських послуг (а.с.8, 98).

Відповідно до умов договору відповідачка отримала кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну катку кредитна «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 відсотків річних. Це стверджується змістом розрахунку заборгованості (а.с.4-7), випискою за картковим рахунком (а.с.52-66), довідкою про зміну умов кредитування (а.с.96).

Строк дії первинної кредитної картки, отриманої відповідачкою, був встановлений до грудня 2012 року, а строк дії картки, отриманої нею 24 грудня 2012 року, тобто в останній місяць дії попередньої картки, - до листопада 2015 року, що стверджується довідкою про видачу кредитних карток (а.с.67), фото-виписками з програмного комплексу (а.с.94-95), змістом випискою за картковим рахунком (а.с.52-66).

Цими доказами спростовуються доводи відповідачки про недоведення видачі їй нової картки, а також підтверджується той факт, що картка від 24 грудня 2012 року зі строком дії до листопада 2015 року видана в межах дії кредитного договору від 05 січня 2006 року за наявності підстав видачі, передбачених Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Відповідачці змінювався кредитний ліміт: 05 січня 2006 року 2000 грн, 11 лютого 2009 року 1900 грн, 27 вересня 2010 року 2100 грн, 29 грудня 2012 року 4000 грн, 29 січня 2013 року 4500 грн, 18 лютого 2013 року - 8000 грн, 01 грудня 2014 року 558 грн 83 коп., 19 жовтня 2015 року 7630 грн (а.с. 4-7, 52-66, 96).

Про це відповідачка була обізнана, оскільки продовжувала користуватися кредитними коштами, неодноразово знімала їх, проводила розрахунки платіжною карткою, здійснювала поповнення рахунку, що підтверджується випискою по її особовому рахунку (ас. 52-56) та свідчить про виконання грошових зобов'язань.

При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст.634 ЦК України, якою передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За нормами Правил користування платіжною карткою, у редакції, що була чинною на час укладення кредитного договору, строк дії картки вказаний на лицевій стороні картки (місяць і рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця (пункт 3.1.1). Після закінчення терміну дії відповідна карта продовжується банком на новий термін (шляхом надання клієнту карти з новим терміном дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення терміну дії) не поступила письмова заява держателя про закриття карткового рахунку, а також при умовах наявності коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій по картковому рахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (пункт 3.1.3).

У цій справі сторони погодили, що строк дії договору відповідає строку дії картки. З урахуванням отримання відповідачкою нової картки на строк до 30 листопада 2015 року саме цей строк є строком дії договору.

З наданого банком розрахунку (а.с.4-7), виписки за картковим рахунком (а.с.52-66) вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою умов договору, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 28 лютого 2018 року становить 118897 грн 67 коп. з яких:

- заборгованість за кредитом 7626 грн 21 коп;

- заборгованість за нарахованими відсотками 102033 грн 48 коп;

- заборгованість за пенею та комісією 3100 грн;

- штраф (фіксована частина) 500 грн;

- штраф (процентна складова) 5637 грн 98 коп.

Таким чином встановлено, що відповідачкою дійсно порушувались умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, правильність нарахування якої має бути перевірена на предмет відповідності норм матеріального права.

Факт порушення умов договору відповідачкою не спростовано, у відзиві на позов та на апеляційну скаргу вона погоджувалася з наявністю заборгованості, проте вважала, що вимоги до неї банком предявлено після спливу позовної давності.

Щодо тверджень відповідачки про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені в умовах кредитного договору (у розмірі 7 % від суми заборгованості). Погашення заборгованості по кредитному ліміту провадиться як шляхом внесення коштів на карту, так і шляхом списання коштів із дебетної карти.

Остання проплата відповідачкою була здійснена 26 серпня 2015 року. З позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 23 березня 2018 року, тобто у межах позовної давності у три роки.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Водночас відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Зі змісту розрахунку заборгованості та виписки з карткового рахунку (а.с. 4-7, 52-66) вбачається, що починаючи з 30 червня 2014 року відповідачка допускала прострочену заборгованість.

Проте, починаючи з 26 вересня 2014 року по 26 серпня 2015 року нею на часткове погашення заборгованості періодично сплачувалися певні суми.

Ці платежі свідчать про визнання нею свого боргу, а відповідно про переривання перебігу позовної давності.

Відповідачка не посилалася на докази, які б спростовували сплату нею платежів на погашення заборгованості за указаний період.

Отже, трирічний строк позовної давності не сплив ні з моменту порушення позичальником терміну внесення чергових платежів, ні з часу закінчення строку дії договору у повному обсязі (30 листопада 2015 року).

Тому доводи відповідачки, з чим погодився суд першої інстанції, про наявність підстав для відмови у позові з підстав спливу позовної давності є необґрунтованими.

Суд першої інстанції також погодився з доводами відповідачки про те, що допустивши невиконання умов кредитного договору у період з 30 червня по 28 вересня 2014 року, тобто більше 90 днів, відповідно до п. 2.1.1.4.6 Умов та Правил надання банківських послуг у редакції від 06 березня 2010 року, на 91 день настав строк повернення кредиту у повному обсязі.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги, що таке рішення є правом банку, який його не реалізовував, а додана до відзиву на позов копія вимоги про погашення всієї суми боргу (а.с.38) не містить належних реквізитів, дати відправки та вручення, не підписана уповноваженою особою банку.

Крім цього, на підтвердження дії між сторонами договірних відносин банком подано підписану відповідачкою 17 вересня 2014 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.151).

Вирішуючи питання щодо обсягу задоволення позовних вимог колегія суддів виходить з того, що вимоги банку підлягають частковому задоволенн.

Так, розрахунком заборгованості (а.с.4-7), випискою за картковим рахунком (а.с.52-66) доведено, що станом на 28 лютого 2018 року - заборгованість за кредитом становить 7626 грн 21 коп. і вона підлягає стягненню з відповідачки.

Щодо вимог про стягнення заборгованість за нарахованими відсотками, то в цій частині вони підлягають частковому задоволенню.

У постанові ОСОБА_2 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором відсотки лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків є безпідставним.

Як встановлено у справі строк дії договору закінчився 30 листопада 2015 року.

За таких обставин, вимоги банку про стягнення відсотків підлягає частковому задоволенню на суму 10761 грн. 47 коп., - у розмірі нарахованих відсотків на указану дату, що стверджується розрахунком заборгованості, який відповідачкою не спростовано.

Колегія суддів вважає безпідставними вимоги банку про стягнення з відповідачки 3100 грн комісії, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості банку це є комісія, яка не погоджена сторонами при укладенні договору.

Не підлягають задоволенню і вимоги банку про стягнення з відповідачки штрафів: фіксованої частини у розмірі 500 грн та процентної складової - 5637 грн 98 коп.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідачка на підставі пункту 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг, у редакції від 06 березня 2010 року, зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цих Договором.

Умовами кредитного договору, а саме пунктом 2.1.1.12.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що у разі виникнення прострочених зобов'язань за кредитом, клієнт сплачує банку відсотки в подвійному розмірі від зазначених в тарифах, що діють на дату нарахування.

При непогашенні суми простроченого кредиту згідно з пунктом 2.1.1.12.6.1. Умов та Правил надання банківських послуг на суму від 100 грн, клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів.

Крім того, у пункті 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг визначено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договір (500 грн + 5 % від суми позову). Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому предявлення банком вимог про стягнення пені та штрафу не відповідає нормам матеріального права.

Отже, на часткове задоволення позовних вимог з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість за кредитним договором від 05 січня 2006 року у розмірі 18387 гривень 06 коп., з яких 7626 грн 21 коп. - заборгованість за кредитом, 10761 грн. 47 коп. заборгованість за відсотками.

Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути 689 грн 76 коп. витрат зі сплати судового збору (з розрахунку: процент задоволення позовних вимог складає 15,47%, позивачем сплачено за подання позовної заяви 1783 грн 47 коп. судового збору, а за подання апеляційної скарги 2675 грн 21 коп., разом 4458 грн 68 коп. 15,47% від указаної суми становить 689 грн 76 коп.).

На підставі наведеного та керуючись п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 червня 2018 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05 січня 2006 року у розмірі 18387 (вісімнадцяти тисяч триста вісімдесяти семи) гривень 06 коп.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення комісії та штрафів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 689 (шістсот вісімдесят девять) гривень 76 коп. витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови 25 вересня 2018 року.

Головуючий В.В. Яремко

Судді: І. М. Литвинюк

ОСОБА_3