Справа № 682/44/18
Провадження № 2/682/223/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді Маршал І.М., секретаря Мелашенко О.В.,

за участі :

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним ОСОБА_1,

відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Славута цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності та користування нерухомим майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, служба у справах дітей виконавчого комітету Славутської міської ради, про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності та користування нерухомим майном на підставі ст.. 391 ЦК України. В обґрунтування позову позивач вказував, що він зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1, дана квартира на підставі свідоцтва на право власності належала на праві приватної спільної сумісної власності позивачу та членам його сімї ОСОБА_5, ОСОБА_4 За рішенням Славутського міськрайонного суду від 29.11.2016 їх право спільної сумісної власності припинено та визнано за кожним право на 1/3 частку у праві спільної часткової власності. Технічна можливість поділити спірну квартиру між співвласниками відсутня. Відповідачка має ключі від квартири та вільно користується всією площею квартири. Однак відповідачка без погодження із позивачем самостійно врізала замок в двері кімнати площею 17,9 кв.м., заблокувавши позивачу доступ до кімнати та балкону. На усне звернення позивача щодо надання можливості йому користуватися майном, що належить позивачу на праві спільної часткової власності, відповідач не відреагувала. З цього приводу позивач звертався до органів Національної поліції України. Такими своїми діями відповідач, на погляд позивача, обмежує та створює перешкоди у здійсненні позивачем свого права власності, користування та розпорядження майном, зокрема щодо надання можливості користуватися майном що належить йому на праві спільної часткової власності. Зважаючи на що позивач просить суд зобов'язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві спільної часткової власності майном шляхом зняття замка з вхідних дверей кімнати площею 17,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, стягнути із відповідача понесені позивачем судові витрати.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 представник відповідача ОСОБА_3 вказав, що у позові просить відмовити з огляду на те, що ОСОБА_2 не користувалася вільно всією квартирою, оскільки позивач постійно чинить перешкоди, створюючи неможливі умови для спільного проживання всіх співвласників в спірній квартирі. Іноді із застосуванням навіть фізичної сили до відповідача по справі. Тому побоюючись за власну безпеку і здоров'я, відповідач не могла постійно перебувати ( проживати) у квартирі АДРЕСА_1 і вимушена винаймати інше житло. Протягом останніх років у квартирі окрім позивача проживає стороння людина Наталія, і відповідач вимушена була вжити заходів для забезпечення схоронності власного майна і недопущення подальшого самоправного використання її власності і власності її доньки не тільки позивачем по справі, а і сторонньою особою. В зв'язку із фактичним використанням позивачем кімнати площею 12,1 кв.м., вона із донькою зайняла кімнату площею 17,9 кв.м. з балконом площею 0,9 кв.м., розташувала в ній меблі, в кімнаті зберігаються її особисті речі, та речі дитини. Зайняття і використання нею та донькою кімнати площею 17,9 кв.м. з балконом ніколи не заперечувалося позивачем. Відповідач вважає, що права позивача не порушені, оскільки площа кімнати, яка використовується нею та донькою, не порушує пропорцію розподілу їх часток у квартирі. А встановлення нею замка на двері кімнати, є заходом забезпечення власної безпеки.

За зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, служба у справах дітей виконавчого комітету Славутської міської ради, про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 позивач в обґрунтування позову вказувала наступне. Квартира АДРЕСА_1 належала сторонам ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності з 30.09.2010 року. За рішенням суду від 29.11.2016 право спільної сумісної власності на спірну квартиру було припинено і визнано за кожним право спільної часткової власності на цю квартиру, по 1/3 за кожним із співвласників. ОСОБА_2 не користувалася вільно всією квартирою, оскільки позивач постійно чинить перешкоди, створюючи неможливі умови для спільного проживання всіх співвласників в спірній квартирі. Іноді із застосуванням навіть фізичної сили до відповідача по справі. Тому побоюючись за власну безпеку і здоров'я, відповідач не могла постійно перебувати ( проживати) у квартирі АДРЕСА_1 і вимушена винаймати інше житло. Протягом останніх років у квартирі окрім позивача проживає стороння людина Наталія, і відповідач вимушена була вжити заходів для забезпечення схоронності власного майна і недопущення подальшого самоправного використання її власності і власності її доньки не тільки позивачем по справі, а і сторонньою особою. В зв'язку із фактичним використанням позивачем кімнати площею 12,1 кв.м., вона із донькою зайняла кімнату площею 17,9 кв.м. з балконом площею 0,9 кв.м., розташувала в ній меблі, в кімнаті зберігаються її особисті речі, та речі дитини. Зайняття і використання нею та донькою кімнати площею 17,9 кв.м. з балконом ніколи не заперечувалося позивачем. Відповідач вважає, що права позивача не порушені, оскільки площа кімнати, яка використовується нею та донькою, не порушує пропорцію розподілу їх часток у квартирі. Таким чином, враховуючи інтереси дитини, з метою уникнення подальших суперечок і будь-яких негативних наслідків, пов'язаних із власністю, на погляд позивача є необхідним встановлення порядку користування квартирою, при якому кімната площею 12,1 кв. м. виділено буде у користування ОСОБА_1, а кімната площею 17,9 кв.м. із балконом площею 0,9 кв.м. виділено буде у користування ОСОБА_2в. і ОСОБА_4, в якій дитина буде спокійно відпочивати, робити уроки тощо. Використання ОСОБА_1 кімнати, яку на даний час використовує ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_6, порушує їх права і завдаватиме шкоду їх інтересам. Позивач просить суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши: у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 12,1 кв.м.; у користування ОСОБА_2 і ОСОБА_4 житлову кімнату площею 17,9 кв.м. з балконом площею 0,9 кв.м.; у спільному користуванні залишити кухню площею 9,7 кв.м., ванну кімнату площею 3,5 кв.м., коридор площею 7,0 кв.м., підвал площею 7,5 кв.м.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав заявлений позов із викладених у ньому підстав. Просив у позові ОСОБА_2 відмовити.

У своїх поясненнях суду вказав, що 23.11.2017 року ОСОБА_2 самовільно без погодження із ним як співвласником майна встановила замок на двері кімнати площею 17,9 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1, та тим самим створює йому перешкоди в користуванні майном. Також вважає для себе прийнятним той порядок користування квартирою, який склався до 23.11.2017 року, та фактично продовжує існувати, коли кімната площею 12,1 кв.м. знаходиться у його користуванні, а кімната площею 17,9 кв.м. знаходиться у користуванні ОСОБА_2 Донька сторін ОСОБА_4 користується усією площею квартири, в тому числі і кімнатою 12,1 кв.м.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали заявлений нею позов до ОСОБА_1 та у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_7 просили відмовити.

ОСОБА_2 у своїх поясненнях для суду вказала, що у квартирі АДРЕСА_1 вона із дочкою не проживають із 2012 року. Інколи вона відвідує цю квартиру, має ключ, в квартирі зберігаються її речі та речі їх спільної із ОСОБА_1 дочки. Вона з власної волі 23.11.2017 року встановила замок у двері кімнати площею 17,9 кв.м., оскільки в цій кімнаті знаходилися її речі, зокрема диван, коврик. І цю кімнату вона вважає своєю та доньки, тому що такий порядок користування кімнатами у квартирі існував із 2012 року.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що її донька товаришує із неповнолітньою ОСОБА_4, і від одягу дітей вона чула запах тютюну після відвідування дівчатками квартири АДРЕСА_1, також їй відомо про випадок, коли батько дівчинки ОСОБА_1 попросив дитину піти на вулицю розважатися, оскільки його співмешканка АДРЕСА_1 відпочивала.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що вони подруги із ОСОБА_2, остання близько трьох років із дочкою проживають АДРЕСА_2. Їй відомо, що з липня 2017 року ОСОБА_2 відвідує періодично, приблизно раз у тиждень квартиру АДРЕСА_1. Найчастіше вона це робить разом із свідком. Там вони п'ють чай і спілкуються в обідню перерву. Вона бачила, що речі, які належать ОСОБА_2 та які вони залишали, наприклад у кухні, зокрема чашки і рушничок, могли наступного разу бути ними виявлені на столику у коридорі, але хто саме переставляв ці речі туди, сама ОСОБА_2 чи інші особи, вона вказати не змогла. Також їй відомо про те, що восени 2017 року ОСОБА_2 встановила замок у кімнату площею 17,9 кв.м. У цій кімнаті знаходяться речі ОСОБА_2, зокрема диван, коврик, комод, ящик для іграшок, столик, постільна білизна. Свідок також вказала, що у квартирі АДРЕСА_1, на її погляд неналежний санітарний стан, оскільки «накурено».

Заслухавши учасників судового розгляду, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, вивчивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була отримана на підставі ордеру на жиле приміщення від 31 травня 2010 року на сімю ОСОБА_1 у складі трьох чоловік - ОСОБА_1, дружини ОСОБА_5, дочки ОСОБА_4 Дана квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що засвідчено свідоцтвом про право власності на житло від 30.09.2010 року, згідно якого належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам його сімї ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Відомості про державну реєстрацію прав внесено до реєстру 30.11.2010 року, що засвідчується витягом № 28189717, реєстраційний номер 32216256, де щодо кожного із них трьох вказано форма власності як приватна спільна сумісна.

За рішенням Славутського міськрайонного суду від 10.10.2012 року шлюб між подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано.

Згідно рішення Славутського міськрайонного суду від 29.11.2016 року , судом було ухвалено припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1 право на 1/3 частку за кожним у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі проживали до 2012 року ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 У 2012 році ОСОБА_2 з власної волі разом із дочкою ОСОБА_4 виїхали із цієї квартири та винаймають житло й по сьогодні. В квартирі постійно проживає ОСОБА_1, ключі від квартири має ОСОБА_2 та їх спільна дочка. 23.11.2017 року ОСОБА_2 без погодження із ОСОБА_1 вставила замок у двері кімнати площею 17,9 кв.м. У цю кімнату вона розмістила диван, коврик і свої речі. Необхідність встановити замок у двері цієї кімнати пояснює наявністю у квартирі сторонньої особи на ім'я АДРЕСА_1 та хвилюванням за схоронність своїх речей.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 01.06.2018 року складеного працівниками служби у справах дітей за адресою АДРЕСА_1 ( квартира двокімнатна), умови проживання у квартирі задовільні, зроблено ремонт, кімнати вмебльовані, наявна техніка, охайно та просторо. Дитина має все необхідне для проживання та виховання. Встановлено, що у квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 Проживає лише ОСОБА_1, ОСОБА_2 із донькою ОСОБА_4 не проживають у даній квартирі, але користуються кімнатою площею 17,9 кв.м., а ОСОБА_1 займає кімнату площею 12,1 кв.м. Зі слів батьків ОСОБА_6 має ключ від квартири і може приходити у квартиру. Батько дитини ОСОБА_1 завірив, що дитина користується усією квартирою, коли приходить, і він не чинить ніяких перешкод їй у цьому.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 17.05.2018 року складеного працівниками служби у справах дітей за АДРЕСА_2 ( квартира трикімнатна), умови проживання задовільні, кімнати мебльовані, наявна техніка, охайно. Дитина має окрему кімнату, в якій є все необхідне для проживання та виховання. За цією адресою проживають без реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Стосунки у сімї доброзичливі. Мати дитини ОСОБА_2 займається вихованням та утриманням дочки. Зі слів ОСОБА_2 вона разом із дочкою ОСОБА_6 проживають у квартирі, яку винаймають, так як ОСОБА_1, батько дитини, чинить перешкоди у користуванні житлом за адресою АДРЕСА_1, де вони зареєстровані.

За висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутської міської ради від 01.06.2018 року щодо захисту прав малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено, що малолітня ОСОБА_4 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, проживає разом із матір'ю ОСОБА_2 на найманій квартирі за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов. При обстеженні умов проживання АДРЕСА_1 встановлено, що в даній квартирі проживає батько дитини ОСОБА_1, кімната площею 17,9 кв.м. з балконом належить ОСОБА_2 і ОСОБА_4, яка закрита на ключ. Дитина має ключ від кімнати, якою користується та має вільний доступ до всієї квартири. Зі слів ОСОБА_1, ОСОБА_4 спілкується з батьком, часто навідується до квартири. Органом опіки та піклування зроблено висновок про те, що права дитини на житло не порушуються.

Відповідно до наданого ОСОБА_2 висновку експерта № 35/18 від 25.04.2018 року є можливим такий порядок користування приміщеннями житлової квартири АДРЕСА_1: виділити у користування співвласника 1/3 частини ОСОБА_1 житлову кімнату №3 площею 12,1 кв.м., виділити у користування співвласникам 2/3 частини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 житлову кімнату №2 площею 17,9 кв.м., решту площі приміщень залишити у спільному користуванні співвласників, за виключенням літнього приміщення балкону площею 0,9 кв.м., який конструктивно та планувально пов'язаний з житловою кімнатою площею 17,9 м.кв. та залишити його у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п.п. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності ( ст. 355 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю ( ст. 356 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації ( ст. 358 ЦК України).

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно положень ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою ст. 13 ЦК, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про підставність позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності та користування нерухомим майном, оскільки відповідач своїми діями 23.11.2017 року із самовільного встановлення замка на дверях кімнати площею 17,9 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності позивачу, відповідачу та їх неповнолітній дочці, порушила право позивача на доступ та користування спільним майном. А отже, його право підлягає захисту, відповідно суд вважає за необхідне зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні спільним майном шляхом зняття замка з дверей кімнати площею 17,9 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4, служба у справах дітей виконавчого комітету Славутської міської ради, про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1, задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року.

Жодними належними та допустимими доказами ОСОБА_2 як позивач не довела тих обставин, на які посилалася на обґрунтування позову. Суд оцінює вибір нею місця проживання разом із донькою по АДРЕСА_2 в м. Славута як вільний вибір місця проживання. Судом не встановлено, що ОСОБА_1 чинив чи чинить перешкоди для ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у доступі до квартири за їх місцем реєстрації. Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що вона вимушено залишила квартиру АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_1 наніс їй тілесні ушкодження жодним доказом не підтверджено, доказу на те, що будь-яка особа засуджена за нанесення їй тілесних ушкоджень суду не надано.

Також жодним доказом не підтверджено тієї обставини, що у квартирі АДРЕСА_1, окрім ОСОБА_1 проживають інші особи та вони чинять перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у користуванні квартирою, чи посягають на їх майно, яке знаходиться у квартирі.

Очевидним, є те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ОСОБА_4 склалася усна домовленість про порядок користування кімнатами у квартирі АДРЕСА_1, на що вказувала і сама ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві, де зазначала, що кімнатою площею 17,9 кв.м. користувалася вона із донькою, а кімнатою площею 12,1 кв.м. користувався ОСОБА_1, і сторони з цього приводу спору не мали.

На переконання суду, ОСОБА_2 23.11.2017 року своїми діями із встановлення у двері кімнати площею 17,9 кв.м., замка самостійно порушила існуючу між сторонами мовчазну згоду щодо порядку користування приміщеннями квартири, та тим самим порушила право користування ОСОБА_1

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, слід стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 гривень судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 13, 317, 319, 355, 356, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89,141, 264-265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності та користування нерухомим майном задоволити.

Зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні спільним майном шляхом зняття замка з дверей кімнати площею 17,9 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Маршал І. М.

Повний текст рішення виготовлено 27.09.2018 року