Номер провадження: 22-ц/785/634/18
Номер справи місцевого суду: 520/26/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2018 року м. Одеса

Справа № 520/26/17

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря - Драганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_5,

- відповідач - Київська районна адміністрація Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про вселення та визнання права користування житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Васильків О.В. 25 вересня 2017 року,

встановив:

У січні 2017 р. ОСОБА_4звернулася до суду з вищезазначеним уточненим у травні місяці позовом, в якому остаточно просить: 1) вселити ОСОБА_4 у квартиру за адресою - АДРЕСА_1; 2) визнати право користування житловим приміщенням за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з його матір'ю - ОСОБА_4.

ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги тим, що вона з 2002 року проживала у спірній квартирі разом із основним наймачем квартири - ОСОБА_6, яка була її тіткою, за згодою останньої. Вона проживала з тіткою однією сім'єю. Тітка часто хворіла, вона купувала їй ліки, продукти харчування, опікувалася нею та забезпечувала належний догляд, сплачувала комунальні платежі. ІНФОРМАЦІЯ_2. тітка померла. Вона залишилась проживати у квартирі, ІНФОРМАЦІЯ_3. народила сина - ОСОБА_5

Раніше вона зверталася до суду з позовом про визнання за нею права на житлове приміщення, зобов'язання Київську районну адміністрацію укласти з нею договір найму житлового приміщення. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.04.2014 р., залишеним без змін ухвалою касаційного суду від 18.05.2015 р., у задоволенні її позову було відмовлено.

30.05.2014 р. Київський районний суд м. Одеси ухвалив рішення про її виселення з квартири. Під час здійснення примусового виконання рішення суду з її виселення державною виконавчою службою було з'ясовано, що разом з нею у спірній квартирі проживає малолітній син. Після цього примусове виселення було припинено.

Враховуючи місце проживання малолітнього сина, відсутність у неї іншого житла, враховуючи фактичне її проживання разом із сином у квартирі на даний час, вважає що питання про її вселення до квартири та визнання права користування квартирою за її малолітнім сином і матір'ю є актуальним (а. с. 4 - 6, 58 - 60).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.09.2017 р. у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 17.09.2013 року народився ОСОБА_5, актовий запис № 9030, що вбачається із свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

Між сторонами раніше розглядалися у судовому порядку спори щодо права користування квартирою за адресою - АДРЕСА_1 та виселення із квартири. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2013 р. встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім'єю з 2002 р. по ІНФОРМАЦІЯ_2. Визнано за ОСОБА_4 право користування однокімнатною квартирою за адресою - АДРЕСА_1, житловою площею - 11,8 кв. м.. Зобов'язано Київську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_4 договір найму квартири за адресою - АДРЕСА_1, з подальшим оформленням на ОСОБА_4 особового рахунку стосовно вказаної квартири.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21.01.2014 р. скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2013 р. та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволені вказаного позову.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 вселилась у спірну квартиру без укладення угоди з наймачем про порядок користування спірною квартирою. Питання про реєстрацію у даній квартирі не ставила, до житлово-експлуатаційної організації з цього приводу не зверталась. Ведення спільного господарства з наймачем квартири - ОСОБА_6, померлою ІНФОРМАЦІЯ_2, не знайшли свого підтвердження, оскільки наведені нею факти участі у веденні домашнього господарства, як то придбання кухонної витяжки та заміна вхідних дверей, носять разовий характер і не свідчать про спільне позивачкою та наймачем вирішення поточних питань утримання житла, узгоджене використання особистих коштів у спільних інтересах.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.05.2014 р. в іншій справі частково задоволено позов Київської районної адміністрації Одеської міської ради. Виселено ОСОБА_4 з квартири за адресою - АДРЕСА_1. 12.10.2015 р. Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист у даній справі. Постановою державного виконавця Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 25.12.2015 р. закінчено виконавче провадження ВП № 49077140 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку із виконанням виконавчого листа у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 21.01.2014 р., у справі № 520/8989/13-ц, та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.05.2014 р., у справі № 520/1147/14-ц, не підлягають доказуванню в даному судовому провадженні.

Суд погоджується із запереченнями Київської районної адміністрації Одеської міської ради щодо штучного погіршення ОСОБА_4 своїх житлових умов. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 02.06.2017 р. (а. с. 92) вбачається, що ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належала частина житлового будинку за адресою - АДРЕСА_2. Право власності ОСОБА_4 припинено 19.02.2015 р.. Судом досліджено також нотаріально посвідчений договір дарування р. № 159 від 19.02.2015 р., за яким ОСОБА_4 подарувала своїй матері - ОСОБА_9 належні їй 14/25 частки у праві спільної власності на житловий будинок за адресою - АДРЕСА_2 (а. с. 84 - 85).

Вказані дії щодо відчуження 19.02.2015 р. ОСОБА_4 належних їй у праві спільної власності 14/25 частки на житловий будинок за адресою - АДРЕСА_2, тобто у період після смерті тітки - ОСОБА_6 та під час розгляду спорів у судовому порядку, суд розцінює як штучне погіршення ОСОБА_4 житлових умов сина ОСОБА_5, законним представником якого вона є.

З урахуванням вказаного, проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5, не підлягають задоволенню.

При цьому суд критично оцінює пояснення сторони позивача щодо відсутності належних умов для виховання та проживання малолітнього ОСОБА_5, оскільки відповідно до положень сімейного законодавства України саме батьки повинні забезпечити належні умови для проживання та виховання дитини. І вказаний обов'язок не може бути виконаний за рахунок власності інших осіб (а. с. 113 - 117).

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що вона вселилась до спірної квартири у 2002 р., проживала разом з тіткою, яка була основним наймачем квартири, однією сім'єю. Помилковим є посилання суду про штучне погіршення нею житлових умов її малолітнього сина, оскільки виходячи з житлової площі будинку - 62,21 кв. м., належних їй 14/25 часток у вказаному будинку, проживання у житловому будинку особи похилого віку, виходячи з норми житлової площі на одну особу, проживати у ньому не можливо.

Учасники справи у судове засідання не з'явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. ОСОБА_4 надала клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою. Інші учасники справи причини неявки не повідомили. Заяв, клопотань, відзиву на апеляційну скаргу не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи тривалість розгляду справи (справа призначалася до розгляду на 12.04.2018 р., 21.06.2018 р., 26.07.2018 р. та на 04.10.2018 р.), баланс інтересів учасників справи у як найшвидшому вирішені спору, відсутність доданих до клопотання про відкладення розгляду справи належних та допустимих доказів, які підтверджують викладені у ньому обставини, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України, чинних на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час апеляційного перегляду, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене не підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 58, 61 ЖК України) та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення судом першої інстанції, ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Між сторонами виникли правовідносини щодо права користування квартирою державного житлового фонду.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно із ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР.

Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.

Оскільки попередніми рішеннями суддів встановлено відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права користування спірною квартирою, колегія суддів вважає вірним висновок суду про відмову в задоволенні її позову.

Виходячи з встановлених по справі обставин, та вищевказаних положень діючого законодавства колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 вселилась до спірної квартири у 2020 р., проживала з тіткою, яка була основним наймачем квартири, однією сім'єю. Помилковим є посилання про штучне погіршення житлових умов її малолітнього сина, оскільки виходячи з житлової площі будинку - 62,21 кв. м., належних їй 14/25 часток у вказаному будинку, проживання у житловому будинку особи похилого віку, виходячи з норми житлової площі на одну особу, проживати у ньому не можливо.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_4 є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаженій частині є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_4, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4- залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 16 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

С. О. Погорєлова