Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 185/7071/16-ц

провадження № 61-12186св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року у складі судді Головіна В. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2017 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - Національний банк України, про захист прав споживачів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 грудня 2007 року між ним та ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 879,00 дол. США, з цільовим призначенням кредиту - на придбання автомобіля, та остаточною датою повернення кредиту - до 16 грудня 2014 року. Вважає, що при підписанні кредитного договору банк вніс у нього умови, які прямо суперечать законодавству та порушують його конституційні права, а саме: пункти 2.8-2.12, якими передбачено сплату комісії: за видачу кредиту у день його видачі, перед отриманням кредиту, за управління кредитом та за дострокове проведення розрахунків за кредитом. Проте положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. Умови договору про сплату за обслуговування кредиту є несправедливими та такими, що не відповідають вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, вказані пункти договору суперечать принципу добросовісності.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсними пункти 2.8-2.12 кредитного договору від 17 грудня 2007 року № 1153/ФКВ-07, укладеного між ним та ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», визнати його грошові зобов'язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та відсотків за користування кредитом, виражені в іноземній валюті - доларах США - припиненими, визнати його грошовими зобов'язаннями щодо повернення кредиту та відсотків за користування кредитом, вираженими в національній валюті України - гривні.

ПАТ «Дельта Банк» позов не визнало та пояснило суду, що договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний правочин укладений між сторонами за їхньою взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства, при цьому позивач був дієздатною особою на момент укладення договору. Судом не встановлено порушення прав ОСОБА_3 як споживача під час укладання кредитного договору та відповідно видачі кредитних коштів.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що оскаржуваний договір укладений у письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів, які мають істотне значення, та були узгоджені сторонами. При цьому підписанням спірного договору ОСОБА_3 засвідчив, що він ознайомлений з інформацією, яка наведена у договорі, підтвердив факт ознайомлення з елементами вартості кредиту та умовами кредитування. До банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору не звертався. При укладенні спірного договору ОСОБА_3 діяв свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси прийняв рішення про вибір контрагента та вступив із ним у договірні відносини, визначивши при цьому характер правочину і умови, а тому підстав для визнання оспорюваних пунктів правочину недійсним не встановлено.

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2017 року, в якому просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що суд помилково тлумачить надання матеріального блага - видачу кредиту як послугу, за видачу кредиту. Суди не звернули уваги на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України щодо спірних правовідносин. Умови кредитного договору, викладені у пунктах 2.8-2.12 щодо сплати одноразової комісії за видачу кредиту та щомісячної комісії за управління кредитом не відповідають вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими, що є підставою для визнання таких умов договору недійсними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та надано строк на подання відзиву.

У вересні 2017 року представник ПАТ «Дельта Банк» - Близно О. Г. подала заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими на момент укладання кредитного договору сторони досягли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах. Крім того, з моменту виявлення у відповідача інтересу щодо одержання грошових коштів у кредит до моменту узгодження сторонами усіх умов договору пройшов значний проміжок часу, що свідчить про наявність волі позивача для укладення договору саме на зазначених умовах. Відповідачем у повному обсязі надано інформацію позивачу щодо умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом. Позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 не скористався.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судом установлено, що 17 грудня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 1153/ФКВ-07, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 23 879,00 дол. США із розрахунку 9,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом. Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору, мета кредитування - придбання автомобіля.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань у тому числі і за спірним кредитним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. та зареєстрований в реєстрі за № 2258.

Відповідно до пункту 2.8 кредитного договору сплата комісії за надання кредиту здійснюється у день надання кредиту у валюті (для кредиту у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день сплати (для кредитів в іноземній валюті). Комісія сплачується позичальником у національній валюті до отримання кредиту, шляхом внесення готівкових коштів у касу або шляхом безготівкового перерахування на рахунок №21 у Дніпропетровській філії ТОВ «Укрпромбанк».

Згідно з пунктом 2.9 кредитного договору, сплата комісії за надання кредиту у післяопераційний час здійснюється у день надання кредиту у валюті кредиту (для кредиту у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день сплати (для кредитів в іноземній валюті). Комісія сплачується позичальником у національній валюті до отримання кредиту, шляхом внесення готівкових коштів у касу або шляхом безготівкового перерахування на рахунок.

Відповідно до пункту 2.10 кредитного договору, нарахування комісії за управління кредитом здійснюється щомісячно у валюті кредиту (для кредиту у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день сплати (для кредитів в іноземній валюті). Нарахована комісія сплачується позичальником у національній валюті по 20 число включно кожного наступного місяця, що слідує за місяцем її нарахування та одночасно з остаточним поверненням кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу або шляхом безготівкового перерахування на рахунок № НОМЕР_1 у Дніпропетровській філії ТОВ «Укрпромбанк».

Умовами пункту 2.11 кредитного договору визначено, що сплата комісії за видачу готівкових коштів здійснюється у день надання кредиту у валюті кредиту (для кредиту у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день сплати (для кредитів в іноземній валюті). Комісія сплачується позичальником у національній валюті до отримання кредиту, шляхом внесення готівки коштів у касу або шляхом безготівкового перерахування на рахунок у Дніпропетровській філії ТОВ «Укрпромбанк».

Відповідно до пункту 2.12 кредитного договору, нарахування комісії за дострокове проведення розрахунків за кредитом здійснюється щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, за факт повного/часткового повернення кредиту в поточному місяці, у валюті кредиту (для кредиту у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день сплати (для кредитів в іноземній валюті). Нарахована комісія сплачується позичальником у національній валюті по двадцяте число включно кожного наступного місяця, що слідує за місяцем її нарахування та одночасно з остаточним поверненням кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу або шляхом безготівкового перерахування на рахунок у Дніпропетровській філії/Головному офісі ТОВ «Укрпромбанк».

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 17 грудня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Крім того, на зазначені правовідносини поширюється і дія статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати, зокрема і на стадії виконання договору споживчого кредиту, а саме: право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах.

Отже, пункти 2.8, 2.9, 2.10 та 2.11 кредитного договору, за яким позичальник сплачує кредитору плату за надання кредиту, на думку суду, є платою споживача кредиту за дії банку щодо встановлення правовідносин, а саме укладення договору, а тому вважає, що банк не дотримався вимог пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або що їх вчиняє банк або споживач із метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

Отже, у справі, яка переглядається Верховним Судом, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували вищенаведені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у цій частині.

Пункт оспорюваного договору про нарахування комісії за дострокове проведення розрахунку, що передбачено пунктом 2.12 цього договору, відповідає вимогам пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

До ухвалення рішення суду першої інстанції ПАТ «Дельта Банк» заявлено про застосування строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених закономможливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законіпозовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України- від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред'явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Судами встановлено, що позивач обізнаний про умови кредитного договору з моменту його укладення - з 17 грудня 2007 року, а з позовом до суду ОСОБА_3 звернувся у серпні 2016 року. Отже, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання недійсними пунктів 2.8, 2.9, 2.10 та 2.11 кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_3 у частині визнання несправедливими умови пунктів 2.8, 2.9, 2.10 та 2.11 кредитного договору, проте, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, у позові в цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Узагальнюючи викладене, суд дійшов до висновку про скасування рішення суду першої й апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, ніж ті, що вказані у судових рішеннях.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2017 року скасувати, та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - Національний банк України, про захист прав споживачів відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик