Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 331/4851/16-ц

провадження № 61-32272св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2017 року, у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В, Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому із урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на її користь суму боргу за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що за умовами усного договору позики, укладеного 25 січня 2011 року, ОСОБА_4, як позикодавець, передала у власність ОСОБА_5 (син позикодавця) та ОСОБА_10 (невістка позикодавця), як позичальникам, 250 000 грн зі строком повернення грошей до 01 вересня 2013 року. Факт отримання вказаної суми підтверджується розпискою ОСОБА_5, у якій було зазначено, що грошові кошти ним отримано для придбання земельної ділянки АДРЕСА_1 та будівництва на ній житлового будинку для себе та його сім'ї.

Станом на момент спливу строку дії договору позики, житловий будинок на придбаній земельній ділянці добудовано не було, суму позики позивачу не повернуто. В подальшому, у квітні 2016 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 розірвано.

Ухилення відповідачів у добровільному порядку від виконання свого грошового зобов'язання стало підставою для звернення ОСОБА_4 до суду з даним позовом.

У позові також зазначала, що відповідач ОСОБА_6, який є батьком ОСОБА_7, приймав безпосередню участь у будівництві будинку та отримував надані позивачем кошти для оплати необхідних послуг та придбання відповідних будматеріалів. У зв'язку з цим

ОСОБА_6 повинен нести солідарну відповідальність за зобов'язанням, що виникло з договору позики.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2017 року, у складі судді Скользнєвої Н. Г., позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 250 000 грн та судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_7 не оскаржувалось дійсність договору позики, як такого, що був укладений другим з подружжя без її згоди, та його не було визнано у судовому порядку недійсним, він є чинним та таким, що створює обов'язок по виконанню його умов для кожного з подружжя. Оскільки грошові кошти за даним договором родина ОСОБА_4 отримала на потреби сім'ї та використала їх спільно для придбання земельної ділянки та побудови на ній житлового будинку, вчасно свої грошові зобов'язання за договором позики не виконала, а тому позов в частині солідарного стягнення з них суми заборгованості є таким, що підлягає задоволенню. Позовні вимоги про солідарне стягнення грошових коштів з

ОСОБА_6 є необґрунтованими, оскільки останній, в розумінні змісту норм матеріального права, є неналежним відповідачем.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2017 року рішення місцевого суду в частині солідарного стягнення суми боргу та судового збору з ОСОБА_7 скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7. про стягнення боргу за договором позики відмовити. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване відсутністю доказів на підтвердження того, що отримуючи кошти від ОСОБА_4, ОСОБА_5 діяв за письмовою згодою ОСОБА_7, та на момент розгляду справи апеляційним судом - ОСОБА_7., а також того, що вказані грошові кошти були використані саме в інтересах сім'ї. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення суми заборгованості за договором позики з ОСОБА_7.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на відсутність необхідності в існуванні саме письмової форми згоди іншого з подружжя на укладення договору в інтересах сім'ї. ОСОБА_4 звертає увагу на наявні у матеріалах справи належні та допустимі докази (розписки та розрахунки ОСОБА_6, покази свідків), які підтверджують обізнаність ОСОБА_7. про отриману її чоловіком позику та її згоду побудувати будинок за отримані в борг грошові кошти.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Із установлених судами обставин справи вбачається, що згідно письмової розписки ОСОБА_5 від 25 січня 2011 року, останній отримав в позику від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 250 000 грн для придбання земельної ділянки та будівництва житлового будинку на ній із терміном повернення коштів до 01 вересня 2013 року. На час отримання коштів у позику та написання розписки ОСОБА_5 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Обґрунтовуючи наявність підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_10 суми заборгованості за договором позики, ОСОБА_4 посилалась на те, що отримуючи від неї грошові кошти ОСОБА_5 діяв за їх спільною згодою з колишньою дружиною, а також на те, що дані кошти були ними використані на купівлю земельної ділянки та будівництво будинку.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Наведений правовий висновок викладений Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16).

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судами обставин справи, для визначення солідарного характеру обов'язків ОСОБА_10 щодо повернення боргу за договором позики з'ясуванню підлягає питання, чи укладено такий договір її чоловіком в інтересах сім'ї.

Так, скасовуючи рішення місцевого суду в частині солідарного стягнення з ОСОБА_7. суми боргу, апеляційний суд вірно виходив з відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів використання ОСОБА_5 запозичених у ОСОБА_4 коштів саме в інтересах його сім'ї, що вказує на відсутність у відповідача

ОСОБА_7. солідарного обов'язку повернення таких грошових коштів.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для визнання укладеного договору поруки недійсним не узгоджуються зі змістом позовних вимог, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом, не просила суд визнати вказаний договір недійсним, а тому зазначене питання не є предметом розгляду у даній справі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська