Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 333/1332/18 Головуючий у 1-й інстанції: Фунжий О.А. провадження № 22-ц/778/2903/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Крилова О.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру та способу стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 р. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про зміну розміру та способу стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у фактичних шлюб-них відносинах з відповідачем, від спільного проживання з яким вони мають неповноліт-нього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2011 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 350 грн. щомісячно. Вказує, що на теперішній час стан здоров'я дитини погіршився, у зв'язку з чим збільшились і витрати на лікування сина. Відповідач має постійне місце роботи, працює у Приватному акціонерному товаристві «Завод металоконструкцій «Укрсталь Запоріжжя», має постійний дохід. Крім того, розмір аліментів, визначений судом у сумі 350 грн., на сьогодні не відповідає встановленому законом мінімуму. Посилаючись на те, що на цей час її матеріальний стан значно погіршився, вона сама виховує сина, потребує допомоги, позивач просила суд збільшити розмір аліментів, що сплачуються відповідачем, стягнувши з нього аліменти на утримання неповнолітнього сина щомісячно у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильність висновків суду через їх невідповідність фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, отримавши 19.07.2018р. ухвалу апеляційного суду про відкриття апеляційного провадженні за вказаною скаргою позивача, не скористався своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу, що не створює перешкод у проведенні апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 4, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про стягнення аліментів.

Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не доведено наявності обставин для зміни розміру аліментів у розумінні статті 192 СК України, визначених на її користь рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2011 року

Проте колегія суддів не може повністю погодитись з вказаним висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення повністю не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у

фактичних шлюбних відносинах від яких у них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, який мешкає з позивачем. (а.с. 4, 5)

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2011р. з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина стягнуто аліменти у розмірі 350 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 6-7)

Зазначене рішення в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалось.

Звертаючись до суду з позовом про зміну розміру та способу стягнення аліментів на утримання дитини, ОСОБА_3 вказала на те, що встановлена судовим рішенням сума аліментів у розмірі 350 грн. не відповідає сучасним потребам дитини та є меншою від законодавче визначеного мінімального розміру аліментів. Крім того, вказувала на погіршення стану здоров»я дитини, що потребує відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-Х11 від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, з ким проживає дитина.

При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов'язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, чинне законодавство передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аналогічні роз'яснення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Тобто, виходячи зі змісту наведених норм, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним; а зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із батьків та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки), що відповідає правовому висновку, викладеному у Постанові ВСУ від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

Тобто, зміна (збільшення) розміру аліментів, стягнутих раніше рішенням суду, із одночасною зміною способу стягнення аліментів зважаючи на конкретні обставини справи є допустимою, оскільки норми СК України імперативної заборони щодо цього не містять, а відповідне право сторони в такому спорі не може заперечуватися.

Однак, суд першої інстанції у цій справі дійшов помилкового висновку про те, що після ухвалення вищезазначеного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2011 року не виникло обставин, передбачених ст. 192 СК України.

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня дитина проживає разом з матір'ю, а тому саме матір'ю вирішується питання забезпечення життєдіяльність дитини та спрямування наявних коштів на необхідні для дитини витрати.

Так, з часу присудження аліментів в розмірі 350 грн. через інфляційні процеси в Україні значно підвищилася вартість життя, що є загальновідомим фактом і не потребує доказування. У зв'язку з чим вищевказаний розмір аліментів на дитину не може забезпечити належний рівень матеріального утримання дитини на теперішній час. Що, на думку колегії, і вказує на погіршення матеріального стану одержувача аліментів, та, відповідно, її неспроможність самостійно виділяти недодані батьком на утримання дитини кошти.

Крім того, аліменти за рішенням суду стягувались 24.06.2011р., коли дитині було майже 3 роки, але на теперішній час дитині виповнилось 10 років, та змінився у зв'язку з цим розмір прожиткового мінімуму, який окремо визначається за віковими ознаками: до 6 років він є меншим, з 06 до 18 років збільшується, що також є загальновідомим фактом як врегульований на законодавчому рівні - ЗУ «Про Державний бюджет».

Також на теперішній час змінився мінімальний розмір аліментів для платників з 30 % прожиткового мінімуму на дитину до 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачений Законом України "Про державний бюджет", що на дитину від 06 років становить 930 грн. В той час як на утримання малолітнього ОСОБА_5 розмір аліментів сплачується у сумі 350 грн., що втричі менше від визначеного законодавством мінімально гарантованого розміру.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом при постановленні рішення не враховано вказані позивачем обставини, а також не взято до уваги, що визначена грошова сума в розмірі 350 грн. на теперішній час не відповідає можливості забезпечити дитині належного рівню утримання та забезпечення її розвитку та виховання.

Крім того, суд не зважив на те, що дитина за наданим позивачем висновком спектрального доплерографічного дослідження має погіршення кровообігу мозку внаслідок спазму мозкових судин, що вказує на погіршення стану її здоров»я, оскільки такого діагнозу у дитини не було під час вирішення судом питання про стягнення аліментів у 2011р.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем зміни матеріального стану є передчасним та необґрунтованим.

З врахуванням вищезазначених обставин, а також того, що утримувати дитину зобов'язані обоє із батьків, колегія суддів прийшла до висновку про зміну способу стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання дитини з 350 гривень щомісячно на 1/4 частку всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини.

При цьому, колегія зважує на те, що, будучи обізнаним про розгляд апеляційним судом скарги позивача на рішення суду, яким відмовлено у збільшенні розміру аліментів на утримання його сина, відповідач не подав відзиву, доводи якого можливо було б врахувати при вирішення питання щодо збільшення розміру аліментів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов'язання, яке є в обох із батьків і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, тому рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову щодо зміни розміру аліментів з 350 грн. до 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскільки позивачі по справам про аліменти звільнені від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у справі, який становить за подання позову до суду першої інстанції у мінімальному розмір 704,80 грн., за подання апеляційної скарги - 1057,20 грн., а всього -1 762 гривні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2018 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити.

Змінити розмір стягнутих за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2011р. аліментів, які стягуються з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 на утримання сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 350 грн. щомісяця на 1/4 частину від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, до досягнення дитиною повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві ) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанову складено 20 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: