Справа № 175/4585/17
Провадження № 2/175/1736/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Реброва С.О.

при секретарі Ратушній Л.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні дитини з батьком, який проживає окремо, -

встановив:

В грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні дитини з батьком, який проживає окремо.

В ході судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги в порядку ЦПК України, свої вимоги у позовній заяві обґрунтовує тим, що з 06 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3.

21 березня 2016 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було розірвано шлюб між сторонами.

Після розірвання шлюбу син ОСОБА_4, проживає з матір'ю, яка повторно вийшла заміж. Новий чоловік, керує своєю родиною, чинить тиск та має негативний вплив на його колишню дружину та сина.

Фактично з самого моменту розлучення, у позивача з відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони відповідача та осіб, які проживають разом із моїм сином, стосовно неможливості його нормального спілкування із дитиною.

Крім того, відповідач втручається та своїми діями негативно впливає на сина, вона перешкоджає позивачу вільному спілкуванню з дитиною, наполягає, щоб син називав батьком іншого чоловіка, який є чужим для дитини. Така ситуація є вкрай тяжкою для маленької дитини, впливає на розвиток та її характер. Вважає, що ця ситуація є неприпустимою. В той час коли в дитини є батько, який готовий до вільного спілкування з дитиною, готовий вирішувати питання пов'язанні з розвитком дитини, як фізичним так і духовним, підвищувати її свідомість щодо оточуючого її світу, забезпечувати її усім необхідним та виховувати свого сина у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї роди їй, батька. Але мати дитини через свій характер або образу перешкоджає вільному спілкуванню дитини з батьком.

Після чисельних марних спроб вирішити дане питання мирним шляхом, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, підтвердивши те, що відповідач продовжує перешкоджати його вільному спілкуванню з сином, втручається та своїми діями негативно впливає на сина.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала щодо обставин зазначених позивачем та просила суд відмовити у задоволенні його вимог, з підстав необґрунтованості та не доведення що вона чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. Також посилаючись на наявний в матеріалах справи відзив на позовну заяву, та зазначила, що за час перебування у шлюбі з позивачем матеріальне забезпечення їх сім'ї здійснювали батьки відповідача, оскільки позивач ОСОБА_1 не виявляв бажання працювати або займатися пошуком роботи.

Весь вільний час позивач приділяв комп'ютерним іграм, а не спілкуванню та вихованню дитини, після яких він ставав надто роздратованим, що проявлялось агресією на плач або сміх дитини. Позивач ОСОБА_1 за час спільного проживання разом з дитиною не виконував жодних батьківських обов'язків по відношенню до сина, а навпаки нехтував вихованням дитини, не приділяв відповідної турботи та любові по відношенню до нього. За той період, що сторони перебували у шлюбі, позивач ОСОБА_1 неодноразово вчиняв сварки в присутності дитини супроводжуючи їх проявом агресії відношенню до сина, чим викликав почуття страху та постійні емоційні переживання у дитини.

Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без їх участі, поклавшись на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та свідків, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Тобто визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях - повазі до інших людей, любові до членів своєї сім'ї, родини.

Згідно ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов'язків щодо неї.

Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті та прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Дитина має природну потребу і право спілкуватися з батьком, тому мати не повинна перешкоджати його особистим контактам з дитиною.

Правило ч.2 ст.157 СК України додатково підкреслює обов'язок того із батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь в її вихованні, хоча збереження у нього цього обов'язку прямо випливає зі ст.141 СК України, згідно якої мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Право на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов'язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права.

Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Нормою ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Законодавством встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для батьків (стаття 158 СК України).

І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, що 06 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3.

21 березня 2016 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було розірвано шлюб між сторонами.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини, схваленою резолюціями Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року (ратифікована Постановою ВР України 27.02.1991року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Отже, із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини.

Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно, а спілкування з дитиною є одночасно правом та обов'язком того з батьків, хто проживає окремо. При цьому той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому у спілкуванні з нею, а останній за наявності таких перешкод має право звернутися до суду з позовом про їх усунення. За таким позовом суд визначає спосіб участі того з батьків, хто проживає окремо, у вихованні дитини, місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків та інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. ст.8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 159 Сімейного кодексу України суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Право дитини на сімейне виховання включає, крім виховання батьками, право на спілкування з іншими членами сім'ї: дідом, бабою, іншими родичами.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. ст. 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування батька з дитиною буде перешкоджати її нормальному розвитку, оскільки дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що для забезпечення інтересів дитини ОСОБА_3, з метою створення умов для виконання батька обов'язку по вихованню дитини та здійснення його права на особисте спілкування з ним, необхідно визначити спосіб участі у вихованні малолітнього сина систематичних побачень при цьому суд також враховує інтереси дитини та матері.

Таким чином, на основі обставин справи, з'ясованих судом, підтверджених наданими сторонами доказами, які були досліджені в судовому засіданні, показами свідків, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст.8,11,15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 114 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні дитини з батьком, який проживає окремо - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: з 15 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин у вихідний день, за вибором ОСОБА_1 за місцем проживання сина АДРЕСА_1

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 320 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.О. Ребров