Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 481/1427/15-ц

провадження № 61-15015св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Лівінського І. В., Данилової О. О., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 26 червня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 29 750,00 доларів США, строком

до 26 червня 2015 року зі сплатою 14,5 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором

26 червня 2008 року з ОСОБА_6 укладений договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,10 га за цією ж адресою.

22 травня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 26 червня 2008 року

№ 0, якою внесено зміни щодо розміру щомісячного платежу.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладений договір про відступлення права вимоги, за яким до позивача перейшли всі права щодо права вимоги до боржника та майнового поручителя за кредитним договором та договором іпотеки.

Ухвалою суду від 29 грудня 2015 року допущено процесуальне правонаступництво відповідача, який вибув зі спірних правовідносин, у зв'язку зі смертю, його правонаступником - спадкоємцем, що прийняла спадщину, є ОСОБА_4

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитом, яка утворилась станом на 28 липня 2015 року у розмірі 11 197,27 доларів США, що еквівалентно 247 037,28 грн, та складається із: заборгованості за кредитом - 202 889,34 грн, заборгованості за процентами - 44 147,94 грн, звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 липня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за договором споживчого кредиту

від 26 червня 2008 року № 0, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 на суму 11 197,27 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 277 927,44 грн, із яких 228 259,13 грн заборгованість за тілом кредиту, 49 668,31 грн - заборгованість за відсотками, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, та земельну ділянку, площею 0,1000 га, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» предмета іпотеки у власність відповідно до договору іпотеки

від 26 червня 2008 року б/н, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 за вартістю, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, що становить 309 796,00 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні підстави для звернення стягнення на іпотечне майно у спосіб, визначений позивачем.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі позивачу права власності на іпотечне майно та визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на спірний будинок, а застосування судом іншого, ніж зазначено в позові, способу звернення стягнення на предмет іпотеки, є виходом за межі позовних вимог.

У січні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 вересня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі умови договору належним чином не виконували, кредит не погасили, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки, або укладення від його імені договору купівлі-продажу іпотечного майна. Проте апеляційний суд неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», оскільки установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд неправильно вирішив спір по суті, чим порушив права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк».

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 26 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та

ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 0, відповідно до якого банк надав кредит у розмірі 29 75,000 доларів США, строком до 26 червня 2015 року зі сплатою 14,5 % річних.

Того ж дня, на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором банк уклав із ОСОБА_6 іпотечний договір, за яким останній передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,10 га за цією ж адресою.

За договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року здійснено відступлення права вимоги ПАТ «Дельта Банк», який у встановленому законом порядку набув права іпотекодержателя.

У зв'язку з порушенням позичальником ОСОБА_5 кредитних зобов'язань станом на 28 липня 2015 року заборгованість за кредитом становить

11 197,27 доларів США, що еквівалентно 247 037,28 грн, та складається із: заборгованості за кредитом - 202 889,34 грн, за процентами - 44 147,94 грн.

Іпотекодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадщину після його смерті прийняла ОСОБА_4

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, на яку містить посилання у оскаржуваному рішення апеляційного суду, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Встановивши, що визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, відповідно до якого, позивач має право реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, суд апеляційної інстанції правильно вирішив спір.

Доводи касаційної скарги про те, що банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, у тому числі за рішенням суду не заслуговують на увагу, оскільки стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України

2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик