ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Харків

Справа № 635/2522/17

Провадження № 22-ц/818/1206/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

Відповідач: ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року, ухвалене суддею Пілюгіної О.М.,-

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення часток у спільній власності та припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати грошової компенсації,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просили встановити розмір часток співвласників квартири № АДРЕСА_2, по 1/5 частини за ОСОБА_1 Олександрівноюа, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5; припинити право спільної власності відповідача на 1/5 частку у квартирі № АДРЕСА_2, зі стягненням грошової компенсації з позивачів у розмірі 104034,81 грн. на користь відповідача.

Позов мотивований тим, що сторони у справі є власниками квартири АДРЕСА_2, яка приватизована ними, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло, у якому не вказано про належність квартири сторонам у рівних частках.

У задоволенні заяви про визначення часток у спірній квартирі Державною нотаріальною конторою було відмовлено, оскільки для вчинення даної нотаріальної дії необхідна присутність всіх власників, тоді як відповідач не з'являвся до нотаріусу. Вказують, що у спірні квартирі ОСОБА_5 фактично не мешкає, за свою частку у майні просить завищену ціну, крім того, спільному володінню і користуванню спірною квартирою перешкоджають недоброзичливі стосунки між співвласниками, насильницька та аморальна поведінка відповідача по відношенню до родини.

Стверджують, що у зв'язку із невизначенням розміру часток у праві приватної спільної сумісної власності на житло позивачі не можуть реалізувати своє право розпорядження своєю власністю в повній мірі.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року позов задоволено частково.

Визначено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є власниками по 1/5 частині кожнийАДРЕСА_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрованої на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, що видане відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати грошової компенсації відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 суму судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 коп., в іншій частині сплачену ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 суму судових витрат віднести за їх рахунок.

Суму судових витрат сплачених ОСОБА_5 за проведення експертизи віднесено за його рахунок.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не довели існування обставин, які є підставою припинення права відповідача на частку у спільному майні, при цьому враховано, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження об'єктивної неможливості спільного володіння та користування сторонами належною їм квартирою.

Крім того, на належну відповідачу 1/5 частину квартири припадає 15,52 кв.м., тому вона не є незначною. Судом зроблено висновок, що сам по собі факт не проживання не є безспірним доказом, що припинення права власності відповідача на частку в спільному майна не завдасть істотної шкоди його інтересам, а інших обставин позивачі не зазначають і доказів не надали.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати грошової компенсації і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вказані вимоги задовольнити зі стягненням грошової компенсації у розмірі 93346 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним встановленням обставин справи, які мають значення для справи, неправильному їх дослідженні.

В обґрунтування скарги посилається на те, що судом не взято до уваги ряд наданих позивачами доказів, які свідчать про неможливість спільного володіння і користування спірною квартирою всіма власниками через насильницьку та аморальну поведінкою відповідача по відношенню до членів родини, оскільки вказані обставини існують і до тепер. Крім того, відповідач фактично не мешкає у вказаній квартирі з 2009 року, витрат пов'язаних з утриманням житла не несе, тому припинення його права власності не завдасть йому істотної шкоди.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідач та його представник з"явились. Позивачі та їх представник не з"явились. Представник позивачів просив відкласти розгляд справи посилаючись на свою хворобу та відрядження позивача, але доказів поважності причин суду не надав. З огляду на ст.372 ЦПК України судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивачів, оскільки будь яких відомостей, які унеможливлюють розгляд справи по суті клопотання представника позивачів не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у припиненні права на частку у спільному майні шляхом виплати грошової компенсації, тому в іншій частині судове рішення в апеляційному порядку не переглядається.

Судовим розглядом встановлено, що квартира № 15, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про право власності на житло, що видане 11 березня 1996 року відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації, реєстрова книга № 3, реєстр № 32/15, від 15.03.96, зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5.

ОСОБА_6, після реєстрації 14 липня 2001 року шлюбу з ОСОБА_9, змінила прізвище на «ОСОБА_9», про що свідчить свідоцтво про одруження.

ОСОБА_7, після реєстрації шлюбу 04 червня 2004 року шлюбу з ОСОБА_10 змінила прізвища на «ОСОБА_10», про що свідчить свідоцтво про одруження.

ОСОБА_8, після реєстрації 08 червня 2013 року шлюбу зі ОСОБА_11 змінила прізвище на «ОСОБА_11», про що свідчить свідоцтво про шлюб.

Відповідно до довідки № 157 від 24 лютого 2017 року, що видана Виконавчим комітетом Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області, за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_13.

Відповідно до висновку судової будівельно-оціночної експертизи № 17781/1545 від 31 січня 2018 року, що складений ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, ринкова вартість квартири № АДРЕСА_2, станом на січень 2018 року складає 466780 грн.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Одночасно за правилами статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

В частині першій ст.365 ЦК України встановлюються чотири умови, за наявності яких (всіх чотирьох) можливе припинення права на частку в спільному майні. Неможливість спільного володіння та користування при цьому слід розуміти не тільки як об"єктивну, а і як обумовлену стосунками між співвласниками, що фактично склалися.

Житлове законодавство встановлює мінімальний та максимальний розмір житлової площі у межах якої здійснюється надання житлових приміщень особам, що перебувають на квартирному обліку. Максимальний розмір жилої площі встановлений у ст. 47 ЖК України та визначається у розмірі 13,65 кв. м. на особу, мінімальний розмір жилої площі визначається на рівні середньої забезпеченості громадян жилою площею в відповідному населеному пункті. Відповідно до цього, розмір 1/5 частини відповідача, яка становить 15,52 кв.м., не є незначною, як правильно зазначив суд першої інстанції.

Посилання позивачів на погані стосунки з відповідачем, через що вони не можуть повною мірою реалізувати свої права на спірну квартиру, не є підставою для позбавлення його права власності на майно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильних висновків у справі, зокрема і про значимість частки відповідача у власності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого оскаржуваного судового рішення не впливають.

Судовим розглядом достовірно встановлено відсутність всіх чотирьох умов, за наявності яких відповідач може бути позбавлений права власності. Так, частка не є незначною, відповідач не має іншого житла, порядок користування може бути встановлений, спільне володіння і користування майном можливе.

Судова колегія також враховує наявність рішення Харківського районного суду від 28 листопада 2017 року, яким відповідача було вселено до спірного житла.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 23 листопада 2018 року