Справа № 161/4666/18 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/980/18 Категорія: 30 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про зобов'язання сплатити завдану шкоду,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 12 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 06 січня 2002 року він звернувся із заявою до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Луцької міської ради в якій просив призначити йому наукову пенсію, оскільки його загальний трудовий стаж на день звернення становив 43 роки 6 місяців 6 днів, у тому числі, науковий стаж - 20 років 8 місяців 6 днів. Проте, рішенням пенсійного фонду від 20 січня 2003 року йому відмовлено в призначенні наукової пенсії в зв'язку з недостатністю наукового стажу. Постановою Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 27 вересня 2012 року управління Пенсійного фонду м. Луцька зобов'язано зарахувати до наукового стажу період роботи з 04 березня 1997 року по 24 грудня 2002 року на посаді доцента Луцької філії факультету довузівської підготовки Державного університету «Львівська політехніка» та призначити йому пенсію наукового працівника відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову, науково-технічну діяльність» з 28 серпня 2002 року. Виконуючи вказане рішення ВАСУ, службові особи пенсійного фонду винесли незаконне рішення, згідно якого обчислили пенсію з середньомісячного заробітку, взятого за період праці з 01 січня 1986 року по 31 грудня 1990 року в розмірі 200,81 грн. Вказує, що фактично його середньомісячний заробіток за вказаний період праці станом на 28 серпня 2002 року становить 493,33 грн, а не 200,81 грн. Пенсія з цього заробітку складає 394,66 грн, а не 160,65 грн, як обчислено відповідачем.

Позивач вказував, що відповідач невірно взято до розрахунку індивідуальний коефіцієнт заробітної плати в розмірі 0,64403, хоча, на його думку, такий коефіцієнт має становити 1,58223, а тому внаслідок незаконного обчислення пенсії службові особи відповідача завдали йому шкоди в розмірі 474 039,63 грн.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд зобов'язати Луцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області (далі - ЛОУ ПФУ Волинській області) сплатити йому завдану шкоду в розмірі 474 039,63 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 12 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ЛОУ ПФУ Волинській області просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Місцевим судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ЛОУ ПФУ Волинській області як отримувач пенсії за віком, призначеної з 17 серпня 2011 року за нормами Закону України Закону України «Про наукову, науково-технічну діяльність».

З постанови Верховного Суду від 02 травня 2018 року судом встановлено, що на виконання постанови ВАСУ від 27 вересня 2012 року (справа № К-38847/09-С) відповідач призначив ОСОБА_1 пенсію за нормами ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» з 28 серпня 2002 року, зарахувавши при цьому до наукового стажу період роботи з 04 березня 1997 року по 09 січня 2002 року на посаді доцента Луцької філії факультету довузівської підготовки Державного університету «Львівська політехніка». З урахуванням рішення ВАСУ від 15 листопада 2012 року в справі № К/9991/7967/11-С при обчисленні розміру пенсії позивача виключено періоди страхового стажу з 10 січня 2002 року по 28 квітня 2009 року.

Розрахунок пенсії проведено відповідно до норм Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» в редакції, чинній станом на 28 серпня 2002 року (дата призначення пенсії), а саме: для розрахунку враховано заробітну плату за період наукової роботи з 01 січня 1986 року по 31 грудня 1990 року на підставі довідки про заробіток від 03 серпня 2000 року № 1759, виданої Луцьким державним технічним університетом, та з урахуванням страхового стажу 49 років, 1 місяць, 18 днів, стажу наукової роботи 20 років 6 місяців 20 днів і норм постанови Кабінету Міністрів України «Про додаткове коригування рівнів державних пенсій» від 20 липня 1992 року № 395, за приписами якої перерахунок пенсій провадиться шляхом множення середньомісячного заробітку, з якого обчислено (перераховано) пенсію, на відповідний коефіцієнт. З одержаної суми обчислюється пенсія за нормами і на умовах, встановлених Законом України «Про пенсійне забезпечення», з наступним підвищенням відповідно до Указу Президента України від 27 грудня 1991 року «Про соціальний захист населення в умовах лібералізації цін» і постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 1992 року N 296 «Про перерахунок державних пенсій».

Відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» (в редакції, чинній станом на серпень 2002 року) пенсія науковому (науково-педагогічному) працівнику призначалася при досягненні чоловіками пенсійного віку та за наявності стажу роботи не менше 25 років, у тому числі, стажу наукової роботи не менше 20 років.

Пенсії науковим (науково-педагогічним) працівникам призначалися у розмірі 80 відсотків заробітної плати наукового (науково-педагогічного) працівника, що визначався відповідно до статей 65 і 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення». За кожний повний рік роботи понад стаж, визначений частиною четвертою цієї статті, пенсія збільшувалася на один відсоток заробітної плати, але не більше 90 відсотків середньомісячної заробітної плати.

Згідно зі статтею 65 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній станом на серпень 2002 року) середньомісячний фактичний заробіток для обчислення пенсій брався (за вибором того, хто звернувся за пенсією): за 24 останніх календарних місяці роботи підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд протягом всієї трудової діяльності перед зверненням за пенсією, незалежно від наявних перерв у роботі.

Середньомісячний заробіток за 24 календарних місяці і за 60 календарних місяців визначався шляхом ділення загальної суми заробітку за 24 календарних місяці роботи підряд (перед зверненням за пенсією) чи 60 календарних місяців роботи підряд (протягом всієї трудової діяльності) відповідно на 24 чи 60.

Новий механізм визначення заробітної плати для обчислення наукової пенсії запроваджений з 01 січня 2004 року у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 20 листопада 2003 року № 1316 та введенням в дію Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Отже, лише з 01 січня 2004 року для визначення заробітку для обчислення пенсії визначається індивідуальний коефіцієнт заробітку кожного окремого пенсіонера. Коефіцієнт заробітку позивача встановлено 1,76757, що спростовує вимоги останнього у вказаній частині.

Встановлено, що досліджені судами докази підтверджують правомірність призначення наукової пенсії ОСОБА_1 з 28 серпня 2002 року (дати, зазначеної в рішенні ВАСУ від 27 вересня 2012 року в справі № К-38847/09-С), а також правильності її обчислення. Вимоги позивача щодо зміни дати призначення та порядку обчислення пенсії є безпідставними.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що дії відповідача щодо проведення обчислення його пенсії є неправомірними, а тому внаслідок незаконного обчислення пенсії службові особи відповідача завдали йому шкоди в розмірі 474 039,63 грн.

Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені ст. 1166 ЦК України. Згідно із зазначеною нормою обов'язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди.

За змістом роз'яснень, які містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, вина. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна одночасна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач пов'язує заподіяння йому зазначеної у позовній заяві майнової шкоди із неправильним, на його думку, призначенням і нарахуванням йому відповідачем пенсії як науковому (науково-педагогічному) працівникові. Однак неправомірність таких дій згаданого суб'єкта владних повноважень рішенням суду відповідної юрисдикції не встановлена і не визнана, що виключає можливість стягнення вказаної шкоди.

З огляду на вищенаведене, висновок місцевого суду про те, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували ті обставини, що дії відповідача щодо проведення обчислення його пенсії є неправомірними і внаслідок таких неправомірних дій йому була завдана шкода, є правильним та узгоджується з нормами матеріального права та встановленими у справі обставинами.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення, а є власним суб'єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 12 липня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді