01.11.2018 Провадження по справі № 2/380/478/18
Справа № 380/1198/18
Рішення

Іменем України

1 листопада2018 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Лісовенка П.І.

при секретарі : Романовській Л.І.

з участю адвоката: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить встановити юридичний факт спільного проживання однією сім?єю її та ОСОБА_3 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з серпня 1999 року по 20.11.2001 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що із ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 20.11.2001 року по 30.05.2016 року. Проте до реєстрації шлюбу, починаючи з серпня 1999 року вони вже проживали разом як сім?я. А тому з метою визнання майна, набутого ними за час спільного проживання, спільною сумісною власністю в порядку ст. 74 Сімейного кодексу України, вона просить суд встановити необхідний факт.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що до реєстрації шлюбу вона зустрічалася із ОСОБА_3, починаючи з серпня 1999 року вони стали проживати разом. Спочатку проживали у квартирі сестри відповідача АДРЕСА_1, потім винаймали квартиру АДРЕСА_2, а 01.08.2001 року купили квартиру АДРЕСА_3 та заселилися туди. Вони проживали як сім?я, у них був спільний побут та бюджет, всі побутові та фінансові питання вони вирішували разом. Реєстрація шлюбу нічого не змінила.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 суду пояснив, що відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Оскільки період спільного проживання сторін розпочався в період дії Кодексу про шлюб та сім?ю України, проте закінчився в період дії Сімейного кодексу України в момент розірвання шлюбу між сторонами 30.05.2016 року, тому на дані правовідносини може поширюватись дія СК України і майно, набуте сторонами в період спільного проживання до реєстрації шлюбу може бути визнано обєктом спільної сумісної власності, для чого необхідним є встановити факт проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Відповідач ОСОБА_3 позовних вимог не визнав та надав відзив на позовну заяву. Суду пояснив, що факт спільного проживання його та ОСОБА_2 (на той час Берлінської) дійсно був. Вони до реєстрації шлюбу проживали разом, проте питання про створення сім?ї не стояло. Він офіційно був одружений та розлучився лише 22.12.1999 року. Спільного бюджету у них не було, всі витрати він оплачував сам, в тому числі і квартира АДРЕСА_3 була придбана за його власні кошти, а не за спільні, як стверджує позивачка. В період з серпня 1999 року по 20.11.2001 року діяв Кодекс про шлюб та сім?ю України, який не містив положення про спільну сумісну власність на майно, набуте за час спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому факт спільного їх проживання із ОСОБА_2 не може бути встановлений, оскільки не породжує юридичних наслідків.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що є чоловіком сестри відповідача та проживає в квартирі по вул. Соборна (Леніна), 34, кв. 6 в м. Тетієві Київської області. В серпні 1999 року, оскільки його сімя проживала в іншому місці, ОСОБА_3 попросив деякий час пожити в квартирі і він дав йому ключі. Як останній там проживав і з ким він не знає, так як в квартиру не приходив.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача та свідка, дослідивши письмові докази, вважає,що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.11.2001 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.10). 19.02.2004 року у них народився син ОСОБА_5 (копія свідоцтва про народження дитини -а.с.11).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30.05.2016 року, яке набрало законної сили 10.06.2016 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано,що підтверджується копією рішення про розірвання шлюбу (а.с.12).

До реєстрації шлюбу в період з серпня 1999 року по 20.11.2001 року сторони проживали разом: з серпня 1999 року по грудень 1999 року вони проживали у квартирі сестри відповідача АДРЕСА_1, з грудня 1999 року по серпень 2001 року - винаймали квартиру АДРЕСА_2, а з серпня 2001 року заселилися в квартиру АДРЕСА_3, яка була придбана на ім?я ОСОБА_3 01.08.2001 року, що підтверджується поясненнями сторін та копією договору купівлі-продажу АЕВ № 185177 від 01.08.2001 року (а.с. 13-14).

Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту обовязково має містити мету його встановлення, тобто породжувати юридичні наслідки.

Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на вимоги частини 1 статті 74 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, що суперечить пункту 1 Розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, оскільки цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто 01.01.2004 року, а у відповідності до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якими звернено увагу судів на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов?язків, що виникли після набрання ним чинності.

З наведеного є очевидним, що правила частини 1 статті 74 Сімейного кодексу України взагалі не поширюються на правовідносини, які існували між позивачем та відповідачем до дня набрання кодексом чинності.

Враховуючи вищевикладене, заявлені вимоги щодо встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з серпня 1999 року по 20 листопада 2001 року підпадають під застосування норм Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), положеннями якого передбачена реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану. При цьому, зазначеним Кодексом не передбачалось визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають.

Вказана позиція викладена також в постанові Верховного суду України від 27.06.2018 року в справі № 331/3874/16 та згідно ст.263 ЦПК України застосовується судом при розгляді справи.

Крім того, період з серпня 1999 року по 22 грудня 1999 року, на який посилається позивачка, не підлягає встановленню як юридичний факт спільного проживання однією сім?єю з відповідачем, оскільки в цей період відповідач перебував в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 22.12.1999 року (а.с.55).

Інша частина періоду з 22 грудня 1999 року по 20 листопада 2001 року не підтверджена належними доказами того, що сторони, проживаючи разом, були взаємопов?язані спільним веденням побуту, спільним бюджетом, не підтверджено наявності у них взаємних прав та обов?язків, що притаманні подружжю. Сам факт проживання сторін без реєстрації шлюбу не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін, а тому підстав для встановлення такого факту, зокрема, і мети його встановлення, судом не встановлено.

З огляду на викладене, суд в задоволенні позову відмовляє.

Керуючись ст.ст. 258,259,263-265,268,315,319,354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного рішення 08.11.2018 року.

Суддя: П.І.Лісовенко