Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 545/3131/16-ц

провадження № 61-16688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 28 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за умовами якого відповідач 05 липня 2012 року отримала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 у розмірі 300 грн 00 коп. зі сплатою 36 % річних. Строк дії кредитної картки - грудень 2015 року.

Станом на 16 серпня 2013 року ліміт кредитних коштів за цим договором підвищено до 1 520 грн 00 коп.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала умов кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 30 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 22 518 грн 06 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 514 грн 00 коп., заборгованості за процентами - 16 160 грн 54 коп., пені - 3 295 грн 00 коп., штрафу (фіксована частка) - 500 грн 00 коп. і штрафу (процентна складова) - 1 048 грн 48 коп.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2017 року у складі головуючого Путрі О. Г. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 18 774 грн 58 коп.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач належним чином не виконувала умов кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яку банк просив стягнути на свою користь. Отримавши вимогу банку про дострокове повернення кредитних коштів, відповідач частково погасила кредит, внісши на банківський рахунок 1 000 грн 00 коп. Тобто відповідач вчинила дії, якими фактично визнала існування заборгованості за кредитним договором, і в подальшому, 26 березня 2014 року і 05 серпня 2015 року, сплачувала заборгованість за кредитом. Вирішуючи спір в частині розміру кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, суд виходив із того, що пеня та штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, та їх одночасне застосування за одне й те саме правопорушення чинним законодавством України не передбачено. Оскільки пеня є більш дієвою мірою впливу на боржника, то суд дійшов висновку, що саме вона підлягає стягненню з відповідача в межах річного строку, тобто з 31 серпня 2015 року до 30 червня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 квітня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання, надіславши боржнику 15 квітня 2013 року вимогу про дострокове повернення кредитних коштів протягом п'яти днів з дати її отримання. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 31 серпня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, а відповідач просила застосувати наслідки спливу такого строку, суд відмовив у позові.

ПАТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що перебіг строку позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Останні платежі за кредитним договором відповідач здійснила 26 березня 2014 року у розмірі 50 грн 00 коп. та 05 серпня 2015 року у розмірі 05 грн 00 коп. Обидва платежі здійснені за допомогою терміналу самообслуговування, а платіж від 26 березня 2014 року здійснено шляхом пред'явлення банківської картки відповідача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у складі судді Кадєтової О. В. від 08 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Полтавського районного суду Полтавської області.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила залишити без задоволення касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначала, що вимога про дострокове повернення кредитних коштів була їй надіслана банком у квітні 2013 році, а тому, звернувшись до суду з позовом у серпні 2016 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив строк позовної давності.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В., Гулька Б. І., Луспеника Д. Д. справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 28 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за умовами якого відповідач 05 липня 2012 року отримала кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 у розмірі 300 грн 00 коп. зі сплатою 36 % річних. Строк дії кредитної картки - грудень 2015 року.

У подальшому кредитна карта відповідача перевипускалась.

Станом на 16 серпня 2013 року ліміт кредитних коштів за цим договором підвищено до 1 520 грн 00 коп.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала умов кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2016 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 22 518 грн 06 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 514 грн 00 коп., заборгованості за процентами - 16 160 грн 54 коп., пені - 3 295 грн 00 коп. та штрафу (фіксована частка) - 500 грн 00 коп., і штрафу (процентна складова) - 1 048 грн 48 коп.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд першої інстанції встановив, що 26 квітня 2013 року здійснила часткове погашення заборгованості за кредитом, внісши на картковий рахунок 1 000 грн 00 коп., тобто вчинила дії, якими фактично визнала існування заборгованості за кредитним договором. 26 березня 2014 року ОСОБА_1 погасила заборгованість у розмірі 50 грн 00 коп. і 05 серпня 2015 року у розмірі 05 грн 00 коп. Останні два платежі здійснені за допомогою терміналу самообслуговування, а платіж від 26 березня 2014 року здійснено шляхом пред'явлення банківської картки відповідача.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Згідно з частиною другою статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами першою, другою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправильного застосування судом першої інстанції вимог статтей 257-267 ЦК України, не звернув увагу на те, що відповідач періодично погашала кредитну заборгованість шляхом внесення платежів, останній з яких нею здійснено 05 серпня 2015 року, дійшов передчасного висновку про те, що це не є підставою, передбаченою частиною першою статті 264 ЦК, для переривання перебігу позовної давності.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

У зв'язку із викладеним, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д. Д. Луспеник

судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк