22-ц/4804/70/18
237/4323/17

Головуючий у 1-й інстанції Ліпчанський С.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Марїнського районного суду Донецької області від 28 серпня 2018 року, ухваленого у складі судді Ліпчанського С.М.,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про стягнення боргу за розпискою,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, в обґрунтування вимог посилаючись на наступне. 25.12.2013р. за нотаріально посвідченою заявою (розпискою) відповідач отримав від нього грошові кошти у розмірі 25200грн. Строк повернення грошових коштів у розписці не обумовлювався. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, проте відповідач ухиляється від повернення боргу.

Ухвалою Марїнського районного суду Донецької області від 20 жотвня 2017 року затверджено мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_3 належну йому на праві власності Державним актом серія ЯЕ № 201660 земельну ділянку загальною площею 5,1424га., за кадастровими номерами: :06:000:0196, :06:000:0197, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а ОСОБА_3 відмовляється від своїх позовних вимог про стягнення боргу у сумі 25200грн.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 29.03.2018 року зазначену ухвалу від 20.10.2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 28 серпня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 25200грн. Вирішено питання з розподілом судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та залишити позовні вимоги без розгляду у звязку з відсутністю предмету спору.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак, відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, за змістом заяви від 25.12.2013р., посвідченої приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 25200грн. за продаж земельної ділянки площею 5,1424га, кадастровий номер :06:000:0196, :06:000:0197, що розташована на території Новоселидівської сільської ради Марїнського району Донецької області, що належить відповідачеві на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 201660 від 20.03.2008р. (а.с. 11, 15).

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що правочину між сторонами з передання грошових коштів в обмін на передання у власність земельної ділянки притаманні ознаки договору купівлі-продажу (ст. 655 ЦК України). Суд дійшов висновку про нікчемність цього договору в силу ст. 228 ЦК України, оскільки він порушує публічний порядок. В порядку застосування наслідків нікчемного договору згідно із ч. 1 і ч. 5 ст. 216 ЦК України суд вважав за необхідне повернути в натурі все те, що сторони отримали один від одного при вчиненні цього нікчемного анти публічного правочину, зокрема, визначив право позивача на отримання 25200грн., що було присуджено до стягнення з відповідача. Суд відмовив в задоволенні вимог, заявлених усно позивачем в судовому засіданні, в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних і пені.

З такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. ст. 11, 202 ЦК України).

За ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

По даній справі виник спір з повернення боргу за договором позики, що, як зясувалось в ході апеляційного перегляду справи, не відповідає юридичній природі домовленості сторін за текстом нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 25.12.2013р.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Істотними умовами договору позики є: сума позики; розмір відсотків (або безпроцентний характер позики); строк повернення (якщо договором не встановлено строку повернення позики або цей строк визначено моментом пред'явлення вимоги, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦКУ, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів з дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором, при цьому позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором).

Предметом договору є те, що у договорі позики основний обов'язок позичальника повернути позику в такій же сумі грошей або рівній кількості речей такого ж роду і якості кореспондує з правом позикодавця вимагати її повернення, що і становить основні обов'язки сторін за цим договором.

ОСОБА_3 заявлений позов про стягнення боргу за домовленістю, втілену в нотаріально посвідчену заяву-розписку ОСОБА_2, за змістом якої, відповідач отримав від позивача 25200грн. за продану останньому земельну ділянку.

За своїм юридичним характером обумовлені в цій заяві відносини не є домовленостями, що виникають з договору позики, оскільки в такій заяві-розписці про повернення коштів не міститься умови про зобовязання повернення ОСОБА_2 отриманої ним грошової суми, як позиченої суми боргу, не наведено строку повернення грошей, не визначено процентну ставку ібо безпроцентний характер угоди. А умова про повернення нерухомого майна замість отриманої грошової суми не є способом повернення рівноцінної суми грошей обєкти різні.

Між сторонами, як слушно вказує в апеляційній скарзі відповідач, відбулось погодження на передачу грошей в обмін на земельну ділянку. Але такий спосіб, як віднаходить колегія суддів з навних у справі матеріалів, не відповідає вимогам законодавства.

Так, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (п. 1 ст. 1 Земельного кодексу України).

Пунктом 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 рку (в подальших редакціях закону пролонговано строк не раніше 1 січня 2019 року), не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, в порядку, визначеному цим Законом.

В постанові апеляційного суду Донецької області від 29.03.2018р. (а.с. 86-89), якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про затвердження мирової угоди між сторонами, йдеться про невідповідність вимогам Земельного кодексу України передачі земельної ділянки за заявою сторін. Постанова вмотивована тим, що фактично судовим рішенням було узаконено договір купівлі-продажу земельних ділянок, що суперечить вимогам діючого законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, змісту апеляційної скарги відповідача, його заперечень в ході розгляду справи судом першої інстанції (а.с. 61, 97), ОСОБА_2 не заперечує отримання ним від ОСОБА_3 обумовленої заявою грошової суми 25200грн. За змістом цих заперечень відповідач на даний час прагне повернення йому документів на його власну земельну ділянку.

Отже, ОСОБА_2 отримав гроші, а ОСОБА_3 права власносності на земельну ділянку у встановленому законом порядку до сьогодення не набув. Отримані відповідачем гроші, необгрунтовано утримуються ним і до теперішнього часу не повернуті їх власнику ОСОБА_3, як він посилається у змсті позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї норми застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

З написанням ОСОБА_2 заяви-розписки від 25.12..213р., з урахуванням існуючої унормованої заборони на відчуження земельних ділянок в спосіб, який обрали сторони, була взагалі відсутня правова підстава для відчуження ним у власність іншої фізичної особи (ОСОБА_3В.) за плату земельної ділянки, що притаманно договору купівлі-продажу.

Беручи до уваги, що передача належної ОСОБА_2 земельної ділянки не відбулась у спосіб, перебачений законом, грошові кошти, отримані відповідачем, утримуються ним до сьогодення без достатніх правових підстав.

Як відзначено у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій по справі № 6-3090цс15 у постанові від 02.03.2016р., конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

За наявності виниклих спірних з правовідносинах сукупності умов (складових за ст. 1212 ЦК) для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення, встановлених в ході апеляційного перегляду справи, у вигляді: збільшення і зберігання грошей відповідачем з одночасним зменшенням їх у позивача, відсутність правової підстави для їх придбання (норм закону або чинного договору, що ґрунтується на вимогах законодавства), колегія суддів доходить до висновку про правомірність заявлених позивачем вимог в заявленому розмірі 25200гр., що підлягають стягненню на користь позивача в порядку захисту його порушеного майнового права.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2, як на свідчення безпідставності заявлених до нього вимог про повернення грошей, на те, що з дня їх отримання і до ухвалення оскаржуваного рішення жодних усних чи письмових вимог від позивача про їх повернення не надходило, не є слушними, оскільки подана у жовтні 2017 року у встановленому процесуальним законом порядку позовна заява по своїй суті є такою вимогою.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не з'ясував які правовідносини сторін випливають з установлених обставин по справі та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Наслідком цього став невірний аналіз законності договору купівлі-продажу земельної ділянки в розумінні ст. 655 ЦК України і неправильне застосування за ч. 5 ст. 216 ЦК України наслідків нікчемного правочину, кваліфікованого за ст. 228 ЦК України, що регулює повернення отриманого за нікчемним договором майна і приведення сторін в первісний стан, шляхом стягнення грошової суми 25200грн., констатуючи у мотивувальній частині факт нікчемності угоди сторін, що втілена в заяві від 25.12.2013р., про що позивачем вимоги не заявлялись.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в частині виходу суду за межі заявлених позовних вимог в порушення принципу диспозитивності цивільного процесу, та в частині неправильного застовування вимог ст. 216 ЦК України.

Доводи апеляційної сарги відповідача про ненадання доказів зі сплати позивачем судового збору на стадії подання позовної заяви, що має бути відкореговано за наслідками апеляційного перегляду справи шляхом стягнення судового збору в дохід держави з відповідача, не підставою для обовязкового скасування судового рішення саме з цих підстав і не є умовою для відмови в задоволенні позову або залишення його без розгляду на стадії апеляційного розгляду.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 грошей в сумі 25200грн. на підставі ст. 1212 ЦК згідно вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Марїнського районного суду Донецької області від 28 серпня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (13.06.1971р.н., РОКПП НОМЕР_1, паспорт серії ВЕ № 864917, проживає і зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_3 (04.06.1984р.н., РОКПП НОМЕР_2, паспорт серії ВС № 419963, зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_2) грошові кошти у розмірі 25200 (двадцять пять тисяч двісті) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.п. «а», «б», «в», «г» п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Поний текст постанови складено 25 жовтня 2018 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді С.А.Зайцева

ОСОБА_5