Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 465/518/2/15-ц

провадження № 61-2995св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року у складі судді Козюренка Р. С. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) у серпні 2015 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, просило в рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором у розмірі 283 654, 29 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 243 374, 32 грн, заборгованість за відсотками - 32 119, 33 грн, пеня - 7 680, 19 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за процентами в сумі 480, 45 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру, загальною площею 42, 7 кв. м, житловою площею 27, 6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк»; визнати за банком право власності на зазначену квартиру.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк»

(далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_3 13 червня 2007 року укладено кредитний договір № 1301/0607/71-192 на суму 36 000, 00 дол. США зі сплатою 9, 5 % річних на строк до 12 червня 2032 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги у згаданих кредитних правовідносинах.

Станом на 20 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 перед банком становила: заборгованість за кредитом - 243 374, 32 грн, заборгованість за

відсотками - 32 119, 33 грн, пеня - 7 680, 19 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за процентами у сумі 480, 45 грн, разом 283 654, 29 грн, у зв'язку з чим банк звернувся до суду з позовом.

Як на правові підстави позову банк посилався на умови кредитного та іпотечного договорів, правила статей 526, 530, 536, 575, 589, 610, 612, 629, 1046-1050, 1054, 1056-1 ЦК України, статей 35, 41, главу V Закону України «Про іпотеку».

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості станом на 20 липня 2015 року за договором про іпотечний кредит від 13 червня 2007 року № 1301/0607/71-192, укладеним між ПАТ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3, у сумі 243 374, 32 грн, заборгованості за відсотками у сумі 32 119, 33 грн, пені в розмірі 7 680, 19 грн, суми за ставкою 3, 00 % від простроченої заборгованості за відсотками в сумі 480, 45 грн, а разом 283 654, 29 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13 червня 2007 року, укладеним між

ПАТ «ТАС-Комерцбанк» (іпотекодержателем) та ОСОБА_3 (іпотекодавцем), на квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на заставне нерухоме майно за ПАТ «Дельта Банк».

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що, враховуючи норми матеріального закону, умови укладених між сторонами договорів й встановлені обставини справи, зокрема, що відповідач не виконав свого обов'язку щодо повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору і не виконав у добровільному порядку письмової вимоги банку про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, наявні усі необхідні правові підстави для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено, викладено резолютивну частину рішення в такій редакції: «Позов задовольнити. В рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 1301/0607/71-192 від 13.06.2007 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 (ІПН № НОМЕР_1), станом на 20 липня 2015 року заборгованість по кредиту в сумі 243 374, 32 грн, заборгованість за відсотками в сумі 32 119, 33 гривень, пеня в розмірі 7 680, 19 гривень, сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсоткам в сумі 480, 45 гривень, а разом 283 654, 29 гривень - звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13 червня 2007 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «ТАС-Комерцбанк» (іпотекодержателем) та відповідачем ОСОБА_3 (іпотекодавцем), - на квартиру АДРЕСА_1, за ціною, не нижчою ніж встановлено за згодою сторін у договорі іпотеки, шляхом визнання права власності на заставне нерухоме майно за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, визначивши загальний розмір заборгованості, не зазначив усіх її складових та початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену відповідно до частини шостої статті 38, частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку».

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 просив скасувати заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. На обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заявник зазначає, що судом першої інстанції про розгляд судової справи він повідомлявся за неналежною адресою. Судами не з'ясовано чи перейшло до ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за забезпечувальним договором. За твердженнями заявника, нотаріально посвідченого договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» не укладалось. Обраний банком спосіб захисту є позасудовим, сторони погодили порядок набуття права власності на предмет іпотеки, який не дотриманий ПАТ «Дельта Банк». Під час ухвалення оскаржуваних судових рішень суди наведених обставин не врахували, звернули стягнення на предмет іпотеки, не врахувавши співмірність пред'явлених вимог із ціною предмета іпотеки. Суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин правила статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури продажу, коли банк пред'явив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, а ухвалою від 18 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між

АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 13 червня 2007 року укладено кредитний договір № 1301/0607/71-192 на суму 36 000, 00 дол. США зі сплатою 9, 5 % річних на строк до 12 червня 2032 року.

З метою забезпечення виконання взятого на себе зобов'язання між сторонами укладений іпотечний договір від 13 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В. та зареєстрований у реєстрі за № 5936, згідно з яким ОСОБА_3 на забезпечення повернення кредиту надав у іпотеку квартиру № АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги у згаданих кредитних правовідносинах.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором заборгованість відповідача перед позивачем станом на 20 липня 2015 року становила: заборгованість за кредитом - 243 374, 32 грн, заборгованість за відсотками - 32 119, 33 грн, пеня - 7 680, 19 грн, сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості за відсотками в сумі 480, 45 грн, а разом 283 654, 29 грн.

Відповідно до пункту 10.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право у разі невиконання іпотекодавцем умов основного зобов'язання та/або цього договору звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги в повному обсязі, включаючи основну суму боргу (кредит) та будь-яке збільшення цієї суми відповідно до умов основного зобов'язання, проценти за користування кредитом, пеню та інші платежі і санкції, що передбачені основним зобов'язанням, а також витрати, пов'язані з вчиненням виконавчого напису, його реалізацією та вартість послуг незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності.

Згідно з пунктом 10.4 іпотечного договору іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 12 договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (підпункт 12.1); у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 12.2); згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору (пункт 12.3).

Згідно з підпунктом 12.3.1 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у цьому підпункті пункту 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до наведеного пункту сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку», свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту пункту 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання.

В оцінці доводів касаційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення Верховний Суд керується ЦК України, Законом України «Про іпотеку», іпотечним договором.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема може бути визнання права.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, у пункті 10.4 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя відповідно до цього договору або чинного законодавства України за виконавчим написом нотаріуса, рішенням суду або шляхом позасудового врегулювання через передачу іпотекодержателю предмета іпотеки у власність.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони, підписавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливість визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У статті 392 ЦК України передбачено, що визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, враховуючи, що фактичні обставини справи, що переглядається, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі № 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав відступити від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду.

Зважаючи на наведене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій, щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в судовому порядку є помилковим та необґрунтованим.

Щодо наведених доводів про невстановлення судами першої та апеляційної інстанцій переходу права вимоги до ПАТ «Дельта Банк» за забезпечувальними договорами та необхідність нотаріального посвідчення такого договору, то Верховний Суд врахував, що відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець), продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх й сплатити загальну купівельну ціну.

Згідно з пунктом 1.1 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу прав вимоги - право вимоги означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця як кредитора до позичальників за кредитними договорами, окрім права продавця на договірне списання коштів з рахунків позичальників, відкритих у продавця, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Таким чином, суди, встановивши перехід прав вимоги від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3, та врахувавши наведені положення договору купівлі-продажу прав вимоги, встановили й перехід прав вимоги за забезпечувальними договорами.

Встановлене Верховним Судом неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У § 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги, скасування заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року, ухвалення нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову, судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної та касаційної скарг підлягає стягненню із банку на користь заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у розмірі 3 395, 79 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 5 673, 08 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик