Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/45042/16-ц

провадження № 61-24579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3,

представник публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Воробйова Тетяна Михайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на постанову Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Слюсар Т. А., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинив виконавчий напис, який зареєстрований у реєстрі за № 13741, згідно з яким запропоновано стягнути з неї на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 105 735,98 грн, яка складається із: витрат стягувача на вчинення виконавчого напису у розмірі 4 000,00 грн; заборгованості за кредитом у розмірі 86 778,71 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 14 957,17 грн.

Вважаючи, що вказаний виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки нотаріус не перевірив безспірність заборгованості, ОСОБА_1 просила суд визнати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року у складі судді Макаренко І. О. в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сума заборгованості у розмірі 105 735,98 грн, яку запропоновано стягнути з боржника є безспірною, тому підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, немає.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за № 13741 від 07 жовтня 2015 року, яким запропоновано стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 105 735,98 грн, яка виникла у зв'язку з невиконанням кредитного договору від 11 вересня 2013 року.

Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 379,20 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права у судовому порядку, може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Встановивши, що кредитором безпідставно до заборгованості за кредитним договором включено заборгованість зі сплати комісії за обслуговування кредиту, що призвело до збільшення розміру відповідальності боржника і безпідставного віднесення сплачених нею коштів на погашення цієї заборгованості за комісією, суд визнав виконавчий напис нотаріуса, вчинений на стягнення цієї заборгованості, таким, що не підлягає виконанню.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач отримала вимогу банку про необхідність погашення боргу, яку не виконала, а нотаріусу для вчинення виконавчого напису були надані усі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, тому він правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства, вчинив виконавчий напис і стягнув заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2013 року.

У вересні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування постанови апеляційного суду немає, оскільки суд повно і об'єктивно встановивши обставини справи дійшов правильного висновку про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з пунктом 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція) вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості, або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Пунктом 286 Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи надано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік документів) для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Судом встановлено, що 11 вересня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 99 120,00 грн зі сплатою за користування кредитом 14,99 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 12 вересня 2018 року.

У пункті 2.8 цього договору передбачено, що позичальник щомісяця сплачує кредитору комісійний платіж за обслуговування кредиту у розмірі 1,6 % від суми кредиту.

07 жовтня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинив виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 13741, відповідно до якого запропоновано стягнути з боржника ОСОБА_1 на користь кредитора ПАТ «Альфа-Банк» 105 735,98 грн, з яких: витрати стягувача на вчинення виконавчого напису у розмірі 4 000,00 грн, заборгованість за кредитом у розмірі 86 778,71 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 14 957,17 грн.

Встановивши, що кредитором безпідставно на погашення заборгованості за комісійними платежами були внесені сплачені позичальником кошти у розмірі 15 859,20 грн, що призвело до збільшення розміру відповідальності позичальника, апеляційний суд дійшов висновку про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, оскільки нотаріус не перевірив безспірність заборгованості за цим договором, стягнувши заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2013 року до якої було включено заборгованість зі сплати комісії за обслуговування кредиту.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У частинах першій, другій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідного спору.

ОСОБА_1 з вимогою до суду про визнання недійсним кредитного договору від 11 вересня 2013 року в цілому або його окремих положень не зверталася.

При цьому, встановивши, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису були подані усі документи, що підтверджують безспірність вимог кредитора та встановлені Переліком документів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не вирішує спір про право, який існує між сторонами, а лише перевіряє безспірність заборгованості на підставі належних і допустимих доказів.

Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 2 070,00 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати, пов'язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 2 070,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк