Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 299/556/16-ц

провадження № 61-24231св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2016 року у складі судді Бак М. Д. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю., Готри Т. Ю.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 10 лютого 2016 року, відповідач визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та йому призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки. На підставі статті 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та покладенням обов'язків, передбачених статтею 76 КК України. Цивільний позов залишено без розгляду.

Внаслідок вчиненого кримінального правопорушення йому спричинено численні тяжкі тілесні ушкодження. Він є паралізованим, прикутим до ліжка через системні ушкодження кістково-рухової системи тіла, має першу групу інвалідності.

У зв'язку із тривалим лікуванням після постановлення вироку від 29 квітня 2015 року виникла необхідність у придбанні медикаментів, поїздках у медичні заклади для проходження курсів лікування, у тому числі за межі області, для проходження регулярних реабілітаційних заходів, проведення хірургічних операцій, що спричинило додаткову майнову шкоду на загальну суму 56 138,71 грн, що підтверджується наданими документами.

Крім того, із часу закінчення розгляду справи у суді йому завдано моральну шкоду, яка спричинена важким станом здоров'я, необхідності тривалий час знаходитися у нерухомому паралізованому стані, позбавленням можливості вести нормальний спосіб життя, спілкування із друзями, родичами, відвідувати розважальні заклади, займатися суспільно-корисною працею тощо. Крім того, йому необхідно часто їздити у супроводі батьків на великі відстані, різними видами транспорту, пересилюючи біль та інші тілесні страждання.

До закінчення розгляду по суті кримінального провадження за домовленістю із відповідачем про погашення витрат за майнову шкоду, що мала місце до 29 квітня 2015 року, цивільний позов залишено без розгляду. Однак через хворобу, триваючий процес лікування, моральні страждання, йому завдана майнова та моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню.

Із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 60 263,62 грн у відшкодування майнової шкоди, 20 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, 6 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 30 000,00 грн, із яких 10 000,00 грн у відшкодування майнової шкоди, 20 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлений розмір відшкодування майнової шкоди. Моральна шкода підлягає відшкодуванню, оскільки позивач зазнав фізичних та моральних страждань, які викликані каліцтвом, завданим у результаті вчинення ДТП. Витрати на правову допомогу не підлягають стягненню, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження таких витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди з порушенням норм матеріального та процесуального права не встановили належним чином всіх обставин справи, в результаті чого ухвалили незаконні та необґрунтовані рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 квітня 2015 року, який набрав законної сили 10 лютого 2016 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України. Цивільний позов залишено без розгляду.

Вироком суду встановлено, що у результаті ДТП, яка відбулася 14 червня 2014 року близько 22 год 40 хв на вул. Миру у с. Черна у напрямку смт Королево Виноградівського району Закарпатської області, що сталася внаслідок невиконання ОСОБА_3 вимог правил дорожнього руху України, ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому ребер 2-3 зліва, діалізу лівої ключиці, які згідно з пунктом 2.2.3 правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, та компресійний перелом Th5, Th6, Th7 хребців із нижньою параплегією та анестезією з рівня Th7, Frankel A, ЗТГК, забій, розрив лівої легені, лівобічний гемоторакс, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.

У результаті ДТП, із 30 вересня 2014 року ОСОБА_2 встановлено інвалідність І А групи із дитинства.

Між сторонами досягнуто домовленості про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 кримінальним правопорушенням. Так, згідно з домовленостей ОСОБА_3 зобов'язався відшкодувати ОСОБА_2 32 045,92 грн майнової шкоди, 150 000,00 грн моральної шкоди та 6 400,00 грн витрат на правову допомогу, а всього кошти на загальну суму 188 445,92 грн. Вказану суму ОСОБА_3 виплатив ОСОБА_2 до жовтня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

З огляду на викладення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, належним чином оцінивши подані сторонами докази та визнаючи розмір відшкодування майнової шкоди у сумі 10 000,00 грн, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження заявленого позивачем розміру відшкодування майнової шкоди.

Щодо відшкодування відповідачем на користь позивача витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, необхідно зазначити таке.

За змістом частини першої статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підтвердження понесення стороною витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір ? обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

Враховуючи наведене, висновки судів про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу є правильним, оскільки позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження таких витрат.

Висновки судів по сутті вирішення справи є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем належним чином.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик