Справа № 618/687/18
Провадження № 2/618/197/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2018 року Дворічанський районний суд Харківської області в складі: головуючого судді Рябоконь Є. А., за участю секретаря судового засідання Кучеренко О. І., позивача - ОСОБА_1, відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника 3-ї особи Пісківського сільського голови ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Дворічна цивільну справу № 618/687/18, провадження № 2/618/197/18 за позовом ОСОБА_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, третя особа - Пісківська сільська рада Дворічанського району Харківської області, юридична адреса: Харківська область, Дворічанський район, сел. Тополі, площа Центральна, буд. 3,про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа - Пісківська сільська рада Дворічанського району Харківської області, про визнання заповіту недійсним, обґрунтовуючи позов наступним. 07.07.2016 ОСОБА_6 в своєму заповіті, посвідченому секретарем виконавчого комітету Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області ОСОБА_7, все своє майно заповіла своїм синам ОСОБА_1 та ОСОБА_8. 04.02.2018 ОСОБА_6 померла. Позивач звернувся до Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області з метою оформлення спадщини, але дізнався, що 21.11.2017 ОСОБА_6 був складений новий заповіт, згідно з яким все своє майно вона заповіла ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Позивач вважає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки під час його складання ОСОБА_6 не розуміла своїх дій з тих причин, що, по-перше, протягом останніх чотирьох років вона була зовсім сліпою, в неї була катаракта, атрофія зорового нерву. По-друге, заповідачка пережила інсульт, маючи діагноз: гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні правої середньої мозкової артерії з лівобічним геміпарезом, дизартрією кардіоемболічний варіант. По-третє, ОСОБА_6. Р. О. могла не розуміти змісту заповіту, оскільки погано володіла українською мовою. По-четверте, раніше до її захворювань нею вже був складений заповіт на користь її синів. Позивач стверджує, що на час смерті ОСОБА_6 він проживав разом з нею однією сім»єю, сплачував кошти за її лікування, здійснював за нею догляд та поховав за власні кошти, окрім нього більше ніхто не турбувався про неї. На підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України просить визнати недійсним заповіт своєї матері ОСОБА_6, складений 21.11.2017 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки заповідачка в момент його складення не усвідомлювала значення своїх дій.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні та в своєму відзиві на позовну заяву, поданому в порядку ст. 191 ЦПК України, позов не визнали повністю. Стверджували, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, твердження позивача про те, що останні чотири роки ОСОБА_6 була зовсім сліпою і в зв»язку з цим не могла самостійно перечитати заповіт та власноручно його підписати, спростовується ти, що в заповіті міститься особистий підпис заповідача та зазначається про те, що у зв»язку з тим, що ОСОБА_6 по причині вад зору не може особисто прочитати текст заповіту уголос, за її дорученням в її та секретаря Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області присутності текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними заповідачем свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11. Окрім того, зазначено, що секретарем сільської ради особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено. Факт того, що ОСОБА_6 усвідомлювала зміст заповіту та бажала вчинення цього правочину можуть підтвердити свідки, у присутності яких вказаний заповіт було складено. В матеріалах, доданих до позовної заяви, не міститься жодних доказів того, що заповідачка дійсно не могла усвідомлювати своїх дій, висновки позивача ґрунтуються лише на припущеннях. Після перенесеного захворювання (період стаціонарного лікування 16.10.2017-03.11.2017) відповідачі забрали ОСОБА_6 до себе, здійснювали за нею догляд до самої смерті. За весь час перебування ОСОБА_6 у відповідачів позивач відвідав її лише один раз. Довідка Пісківської сільської ради № 02-30/189 від 15.02.2018 не містить правдивих фактів, що можуть підтвердити свідки. Оскільки, заповідачка була громадянкою України, народилася і все життя проживала в Україні, то вона не могла не знати та не розуміти державної мови. А посилання позивача на придбання ним ліків для своєї матері ОСОБА_6 нічим не підтверджується, адже фіскальні чеки, надані до суду, не містять ні прізвища покупця, ні рецептів, виписаних на ім»я ОСОБА_6, для підтвердження того, що саме ці ліки купувалися для заповідачки. Таким чином, відповідачі позовні вимоги не визнають в повному обсязі, вважають, що вказані ними обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Представник третьої особи - Пісківський сільський голова ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позивача, викладених в позовній заяві, зазначивши, що заповіт ОСОБА_6 від 21.11.2017, посвідчений секретарем Пісківської сільської ради, відповідає волі спадкодавця та вимогам закону.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

14.08.2018 від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву.

28.08.2018 позивач подав клопотання про допит свідків.

30.08.2018 від відповідачів надійшло клопотання про допит свідків.

03.10.2018 позивачем в судовому засіданні заявлене клопотання про витребування доказів, а саме копії спадкової справи після смерті ОСОБА_6

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Дворічанського районного суду від 03.10.2018 було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано з Дворічанської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті ОСОБА_6, яка померла 04.02.2018.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії ІІ-УР № 059582 від 26 вересня 1960 року, ОСОБА_12 (російською мовою) народився 29 серпня 1960 року. Його батьками значаться: батько ОСОБА_13 (російською мовою), мати ОСОБА_14 (російською мовою).

Відповідно до повторного свідоцтва про смерть серії І-ВЛ № 621897 від 21 лютого 2018 року, виданого Куп»янським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківської області, мати позивача ОСОБА_6 померла 04 лютого 2018 року.

Згідно з довідкою Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області № 02-30/189 від 15.02.2018, ОСОБА_1 дійсно проживав разом з матір»ю ОСОБА_6 на день її смерті, здійснював за нею догляд, вони вели спільне господарство.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1117, ОСОБА_6 з 16.10.2017 по 03.11.2017 перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні Дворічанської ЦРЛ з діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні правої середньої мозкової артерії з лівобічним геміпарезом, дизартрією кардіоемболічний варіант. Виписана з покращенням. Рекомендовано спостереження сімейного лікаря. Потребує постійного стороннього догляду.

Згідно з депутатським актом від 24.07.2018, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтвердили, що ОСОБА_1 здійснював піклування за своєю матір»ю ОСОБА_6 за адресою: вул. Зелена, буд. 33 в с. Піски Дворічанського району Харківської області. Останні 2 місяці свого життя ОСОБА_6 проживала в своєї сестри ОСОБА_17 там же в с. Піски Дворічанського району Харківської області.

Окрім того, згідно з депутатським актом від 05.08.2018, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили, що ОСОБА_6 з 19.11.2017 по 04.02.2018, тобто по день її смерті, мешкала у ОСОБА_18 та догляд за нею здійснювали ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Син померлої відвідував її за вказаний період лише один раз.

Відповідно до заповіту від 07.07.2016, посвідченого секретарем Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області, ОСОБА_6 все своє майно в рівних долях заповіла синам ОСОБА_1 та ОСОБА_8.

Згідно з заповітом від 21.11.2017, посвідченим секретарем Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області в присутності двох обраних заповідачем свідків, ОСОБА_6 заповіла: земельну ділянку, площею 4,96 га, розташовану на території Пісківської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - своєму онуку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3; земельну ділянку, площею 5,05 га, розташовану на території Пісківської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - своєму племіннику ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4; земельну ділянку, площею 4,95 га, розташовану на території Пісківської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ХР-09-00-002171 та житловий будинок з господарськими будівлями № 33 в с. Піски Дворічанського району Харківської області по вул. Зелена - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до довідки Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області № 02-30/249 від 20.02.2018, померла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_7. Спадкоємцями за законом є: син ОСОБА_1, який не був зареєстрований та не проживав разом із спадкодавцем на день її смерті, та син ОСОБА_8, який також не був зареєстрований та не проживав разом із спадкодавцем на день її смерті. Спадкоємцями за заповітом є: племінник ОСОБА_3, ОСОБА_2, які не були зареєстровані разом із спадкодавцем на день її смерті, та онук ОСОБА_9, який не був зареєстрований та не проживав разом із спадкодавцем на день її смерті.

Відповідно до заяви ОСОБА_9 до Дворічанської нотаріальної контори від 17.04.2018, останній прийняв спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6.

Згідно з аналогічними заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до Дворічанської нотаріальної контори від 20.02.2018, вони також прийняли спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6.

Відповідно до заяви ОСОБА_8, посвідченої приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області, від 19.04.2018, яка зареєстрована в реєстрі за № 2451, він відмовився від прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_6 і не заперечує проти оформлення спадщини за заповітом на користь ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_9.

Згідно з заявою ОСОБА_1 до Дворічанської нотаріальної контори від 05.06.2018, останній прийняв спадщину за законом після смерті ОСОБА_6.

Допитані під час судового розгляду даної справи свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_19 показали, що за життя ОСОБА_6 до неї на вихідні дні приїжджав її син ОСОБА_1, допомагав по господарству, готував їжу. Після перенесеного інсульту восени 2017 року ОСОБА_6 знаходилася у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_20, ОСОБА_8, допитані в судовому засіданні, показали, що в листопаді 2017 року після лікарні сини ОСОБА_6 привезли її додому в с. Піски, вул.Зелена, буд. 33. Перші два тижні за нею доглядав старший син ОСОБА_8, після чого молодший син ОСОБА_1 позивач по справі сказав, що не має змоги доглядати за матір»ю, передав їй всі правоустановлюючі документи на землю і житловий будинок та її гроші, які залишилися після її лікування. Після цього, оскільки ОСОБА_6 потребувала постійного стороннього догляду, її за згодою позивача ОСОБА_1 забрали до себе ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідачі по справі. Вони створили для неї належні умови, піклувалися за нею, за що ОСОБА_6 була їм дуже вдячна. Вона була доглянута, добре себе почувала, була в здоровому розумі і при пам»яті, гарно розмовляла, але дуже погано бачила. 21.11.2017 року вона самостійно вирішила скласти новий заповіт на подружжя ОСОБА_2, яке її доглядало, та свого онука ОСОБА_9. До неї прийшла секретар Пісківської сільської ради ОСОБА_7, з якою вона наодинці поспілкувалася, а потім у присутності свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11, без примусу, без тиску, без погроз і будь якого стороннього впливу, перебуваючи в здоровому розумі, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, добровільно розподілила належне їй майно земельні ділянки і житловий будинок між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та онуком ОСОБА_9 Оскільки вона мала вади зору, її заповіт був прочитаний вголос свідками ОСОБА_10 і ОСОБА_11, після чого вона його власноручно підписала.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка секретар Пісківської сільської ради ОСОБА_7 показала, що 21.11.2017 року вона як посадова особа органу місцевого самоврядування, наділена повноваженнями посвідчувати заповіти громадян, була запрошена братом позивача ОСОБА_8 в будинок подружжя ОСОБА_2, яке доглядало ОСОБА_6 З останньою вона наодинці поспілкувалася, перевірила її дієздатність, а потім у присутності свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11, без примусу, без тиску, без погроз і будь якого стороннього впливу, перебуваючи в здоровому розумі, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, ОСОБА_6 добровільно розподілила належне їй майно земельні ділянки і житловий будинок між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та онуком ОСОБА_9 Оскільки вона мала вади зору, її заповіт був прочитаний вголос свідками ОСОБА_10 і ОСОБА_11, після чого вона його власноручно підписала. При цьому вона навіть пам»ятала і уточнювала площі земельних ділянок для конкретних спадкоємців.

Що стосується довідки Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області № 02-30/189 від 15.02.2018 про те, що ОСОБА_1 проживав разом з матір»ю ОСОБА_6 на день її смерті, здійснював за нею догляд, вони вели спільне господарство, то, як було встановлено в судовому засіданні і цього не заперечував сам позивач ОСОБА_1, викладені в ній факти не відповідають дійсності, вона була за згодою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 складена саме таким чином і видана позивачу ОСОБА_1 лише для отримання ним в поштовому відділенні пенсії після смерті матері.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. ст. 1247, 1248 ЦК України.

Так, згідно з ч. 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Разом з тим, підстави для визнання заповіту недійсним визначено ст. 1257 ЦК України. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Таким чином, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

З матеріалів справи вбачається, що заповіт ОСОБА_6 від 21 листопада 2017 року складено секретарем виконкому Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області. Бланк тексту заповіту набраний за допомогою комп»ютера, а його зміст написаний власноручно секретарем виконкому Пісківської сільської ради зі слів ОСОБА_6. У зв»язку з тим, що ОСОБА_6 по причині вади зору не могла особисто прочитати текст заповіту вголос, за її дорученням, в її та секретаря Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області присутності текст заповіту до його підписання був зачитаний уголос запрошеними заповідачем свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11. Заповіт власноручно підписаний заповідачем та свідками у присутності секретаря сільської ради ОСОБА_21 Особу заповідача секретарем встановлено, його дієздатність перевірено. Особи свідків, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено.

Секретарем Пісківської сільської ради Дворічанського району Харківської області, як уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування були дотримані положення цивільного законодавства щодо форми заповіту та порядку його посвідчення. На виконання положень ч. 2 ст. 1248, ст. 1253 ЦК України, оскільки заповідач через фізичні вади не могла особисто прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувалося при двох свідках, які зачитали заповіт вголос та поставили свої підписи на ньому. Таким чином, посилання позивача на те, що вади зору могли б завадити ОСОБА_6 належним чином скласти заповіт і він не відповідає вимог ст. 1248 ЦК України, спростовуються дослідженим в судовому засіданні вказаним заповітом, який складений та посвідчений з дотримання норм цивільного законодавства, а також показанням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_11, у присутності яких відбувалося його складання та посвідчення.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання заповіту недійсним, позивач як одну із підстав позову зазначає, що ОСОБА_6 перенесла інсульт та в зв»язку з цим могла мати тимчасові розлади психіки, внаслідок яких вона не могла усвідомлювати свої дії.

З цього приводу суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Оскільки, позивачем не заявлялося клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи по справі, висновок якої стосувався б стану особи саме на момент вчинення правочину, а інших доказів на підтвердження того, що в момент посвідчення заповіту ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними, позивач не надав, то суд вважає вказану обставину недоведеною та не бере її до уваги при прийнятті рішення. Крім того, вона спростовується показаннями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_20, ОСОБА_8, ОСОБА_7, які підтвердили, що ОСОБА_6 як до, так і під час складання та посвідчення заповіту дійсно мала намір на його складання та повністю розуміла його зміст і наслідки посвідчення. При цьому секретарем сільської ради була перевірена її дієздатність, ОСОБА_6 повною мірою усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, її волевиявлення було вільним. Вона навіть уточняла площі земельних ділянок, які заповідала відповідачам і своєму онуку ОСОБА_9, і власноручно підписала заповіт після його проголошення свідками.

Посилання позивача на нерозуміння померлою ОСОБА_6 української мови і в зв»язку з цим нерозуміння й не усвідомлення тексту заповіту та його правових наслідків спростовується тим, що ОСОБА_6 була громадянкою України, згідно з документами, які містяться в матеріалах справи, вона народилася та все своє життя проживала в Україні, а саме в с. Піски Дворічанського району Харківської області. В заповіті зазначено, що секретар сільської ради записав текст заповіту зі слів ОСОБА_6, що також підтверджують свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Окрім того, попередній заповіт померлої ОСОБА_6 від 07.07.2016 на користь її синів ОСОБА_1 та ОСОБА_8, також складений українською мовою, що свідчить про її достатнє володіння державною мовою для розуміння змісту вчинюваного правочину.

При цьому суд також звертає увагу, що попередній заповіт ОСОБА_6 від 07.07.2016, складений українською мовою на користь його і брата, позивачем не оскаржувався, не дивлячись на те, що, як зазначає ОСОБА_1, протягом останніх чотирьох років мати була сліпою і не володіла українською мовою.

Що ж стосується наданих позивачем до суду фіскальних чеків про оплату лікарських препаратів, то суд не приймає їх до уваги, оскільки з їх змісту не зрозуміло, ким і для кого купувалися зазначені в них лікарські засоби. Окрім того, факт купівлі сином для своєї хворої матері ліків за її ж грошові кошти, що підтверджує сам позивач, ніяким чином не може підтвердити недійсності її заповіту.

Посилання позивача ОСОБА_1 на складання матір»ю попереднього заповіту від 07.07.2016 спростовується положеннями ч. 2 ст. 1254 ЦК України, яка наділяє заповідача правом у будь який час скласти новий заповіт.

V. Оцінка суду.

Згідно з положеннями ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 1) ч. 3 ст. 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права.

Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час судового розгляду даної справи належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою спадкодавцем ОСОБА_6, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що в свою чергу є підставою, передбаченою ч. 1 ст. 225 ЦК України, для визнання правочину недійсним та застосування наслідків такої недійсності, позивачем на виконання вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача ОСОБА_1, викладені під час судового розгляду справи, спростовані відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також матеріалами справи. Натомість, під час судового розгляду були встановлені належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження заперечень відповідачів та факту того, що ОСОБА_6 21.11.2017 під час складання і посвідчення заповіту на користь ОСОБА_9, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

За таких обставин справи, всебічно та повно з»ясувавши обставини, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1223, 1233, 1247, 1248, 1251, 1252, 1253, 1254 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, п. 15.5) розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії МН № 230158, виданий Дворічанським РВ УМВС України в Харківській області 23 липня 2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, до ОСОБА_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії МТ № 478867, виданий Дворічанським РС ГУДМС України в Харківській області 21 грудня 2016 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, та ОСОБА_3, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії ММ № 175118, виданий Дворічанським РВ УМВС України в Харківській області 20 квітня 1999 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, третя особа - Пісківська сільська рада Дворічанського району Харківської області, юридична адреса: Харківська область, Дворічанський район, сел. Тополі, площа Центральна, буд. 3,про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Дворічанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне судове рішення складене 02 листопада 2018 року.

Суддя Є. А. Рябоконь