Постанова

Іменем України

22 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 756/9775/16-ц

провадження № 61-37702св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідачів - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, поданою їхнім представником - ОСОБА_6, на рішення Оболонського районного суду м. Києва у складі судді Тітова М. Ю. від 23 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М., від 03 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, за умовами якого банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 115 709,00 доларів США на строк до 18 січня 2033 року зі сплатою 13 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до якого остання зобов'язалась нести солідарну відповідальність за виконання ОСОБА_4 зобов'язань з погашення кредитної заборгованості. 18 вересня 2015 року між банком та позичальником укладено договір про внесення змін № 2 до договору кредиту, за умовами якого сторони погодили особливий графік погашення заборгованості та змінено процентну ставку на 10 % річних. Того ж дня з поручителем укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки, яким змінено умови забезпеченого порукою зобов'язання.

Позичальник належним чином не виконала взяті на себе зобов'язання з погашення кредиту, на вимогу банку не реагувала, унаслідок чого виникла заборгованість. Станом на 30 травня 2016 року заборгованість за договором кредиту становить 132 258,03 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на дату розрахунку складає 3 324 441,15 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 108 977,81 доларів США, заборгованість за процентами у розмірі 20 129,34 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 650,96 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 2 499,92 доларів США.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором кредиту у розмірі 132 258,03 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення, а також судовий збір у розмірі 49 866,62 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ«Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 819 056,42 грн та по 24 933,31 грн з кожного судових витрат.

Задовольняючи позов ПАТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, оскільки ОСОБА_4свої зобов'язання за договором кредиту не виконала, це є підставою для стягнення з неї грошових коштів за цим договором. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору. Також суд зазначив, що порука не припинена, а позовна давність не сплила, оскільки кредит надано до січня 2033 року.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що, звертаючись з позовом у липні 2016 року, банк не пропустив трирічний строк позовної давності по жодному з щомісячних платежів, визначених у графіку. Крім того, у період з лютого 2008 року до лютого 2016 року ОСОБА_4 постійно вчиняла дії на виконання укладеного договору кредиту. Шестимісячний строк пред'явлення вимог до поручителя не сплив, оскільки борг став накопичуватись з березня 2016 року, а з позовом до суду банк звернувся у липні 2016 року.

У червні 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_6, подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк».

Касаційна скарга мотивована тим, що, пред'явивши 24 грудня 2008 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Оскільки лист від 24 грудня 2008 року був отриманий ОСОБА_4 26 грудня 2008 року, останній день виконання зобов'язання з дострокового погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені сплив 26 січня 2009 року.

Проте місцевий суд та суд апеляційної інстанцій на зазначене уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про те, що банк не пропустив позовної давності, оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено, а у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав з 26 січня 2009 року, а банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 27 липня 2016 року, тобто зі спливом позовну давність.

Доводи судів про переривання позовної давності у зв'язку з частковою сплатою кредиту у відповідності до графіку платежу суперечать положенням частини першої статті 264 ЦК України, оскільки перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання свого боргу або обов'язку, а платіж надійшов на виконання графіку сплати щомісячних платежів, який не підлягав виконанню.

Крім того, суд апеляційної інстанції помилково взяв до уваги наявність підписаного 18 вересня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 договору про внесення змін № 2 до договору кредиту від 18 січня 2008 року, оскільки він був укладений після закінчення строку позовної давності по достроковому поверненню кредиту.

Протягом шести місяців від дня настання у банка права вимоги до поручителя ПАТ «Укрсоцбанк» не звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5

22 серпня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У вересні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Також у відзиві вказано, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року у справі № 752/7941/17 за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору про внесення змін до договору кредиту встановлено, що фактично кредитний договір розірваним не був і правовідносини за кредитним договором продовжували тривати, ОСОБА_4 вела листування з банком з приводу стлати кредиту, вносила платежі за кредитним договором, зверталася до банку із заявою про реструктуризацію та переведення на інший графік погашення кредиту - стандартний, підписала договір про внесення змін № 2 від 18 вересня 2015 року до кредитного договору від 18 січня 2008 року.

Таким чином, рішенням суду встановлено, що кредитний договір не був розірваний, відповідач у період з 2009 року до 2016 року сплачувала заборгованість, останній платіж вчинено у лютому 2016 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 18 січня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, за умовами якого банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 115 709,00 доларів США на строк до 18 січня 2033 року зі сплатою 13 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до якого остання зобов'язалась нести солідарну відповідальність за виконання ОСОБА_4 зобов'язань з погашення кредитної заборгованості. 18 вересня 2015 року між банком та позичальником укладено договір про внесення змін № 2 до договору кредиту, за умовами якого сторони погодили особливий графік погашення заборгованості та змінено процентну ставку на 10 % річних. Того ж дня з поручителем укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки, яким змінено умови забезпеченого порукою зобов'язання.

Позичальник не виконала належним чином взяті на себе зобов'язання з погашення кредиту у повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість. Станом на 30 травня 2016 року заборгованість за договором кредиту становить 132 258,03 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на дату розрахунку складає 3 324 441,15 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Згідно з вимогами статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Також судом установлено, що 24 грудня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило на адресу ОСОБА_4 лист, в якому повідомило відповідача про розірвання договору кредиту у зв'язку із непідписанням нею додаткової угоди до договору про зміну відсоткової ставки та вимагав протягом тридцяти днів з дня отримання відповідачем даного листа здійснити дострокове погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі (а.с. 92 т. 1).

Проте фактично договір кредиту розірваний не був, оскільки після отримання вищевказаного повідомлення відповідач ОСОБА_4 частково продовжувала сплачувати заборгованість за кредитом до 2016 року.

Крім того, підписанням договору про внесення змін № 2 від 18 вересня 2015 року до договору кредиту від 18 січня 2008 року відповідач підтвердила факт існування між сторонами договірних правовідносин, а також погодилась на встановлення нових строків, визнаних нею для виконання зобов'язань за кредитним договором, зменшення процентної ставки до 10 %, а також на встановлення нового графіку погашення заборгованості, розмір якої визнала в цій додатковій угоді.

Відповідно до частини п'ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, у рішенні Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року у справі № 752/7941/17 за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору про внесення змін до договору кредиту встановлено, що фактично кредитний договір розірваним не був і правовідносини за кредитним договором продовжували тривати, позивач вела листування з банком з приводу сплати кредиту, вносила платежі за кредитним договором, зверталася до банку із заявою про реструктуризацію та переведення на інший графік погашення кредиту - стандартний, підписала договір про внесення змін № 2 від 18 вересня 2015 року до кредитного договору від 18 січня 2008 року.

Разом з тим, підписавши договір про внесення змін № 2 від 18 вересня 2015 року до кредитного договору від 18 січня 2008 року, ОСОБА_4 погодилася на нові умови договору та новий графік погашення кредиту, відповідно до якого за домовленістю сторін перший платіж відповідач повинна була здійснити у жовтні 2015 року, а останній у січні 2033 року.

Отже, факт припинення між сторонами договірних відносин ОСОБА_4 не доведено.

Також судом установлено, що 18 вересня 2015 року між позивачем та поручителем укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки, за умовами якого сторони змінили зміст забезпеченого порукою зобов'язання, його розмір, строк та порядок виконання. За цим договором поручитель поручилась за зобов'язання, строк виконання якого був визначений додатковою угодою № 2, у додатку до якої був розписаний графік, згідно з яким строк повернення заборгованості розпочинався у жовтні 2015 року.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 вносила платежі на погашення боргу, тому борг за зміненими умовами почав накопичуватись з березня 2016 року.

Таким чином, звертаючись з позовом до поручителя 27 липня 2016 року позивач не пропустив шестимісячний строк, передбачений статтею 559 ЦК України.

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей212-214, ЦПК України 2004 року, 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з'ясували обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк».

Ввисновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Посилання касаційної скарги на те, що пред'явивши 24 грудня 2008 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту і такий строк сплив 25 січня 2009 року є безпідставними, оскільки кредитним договором було передбачено порядок зміни строку виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 3.2.3. кредитор має право вимагати негайного повернення кредиту, погашення нарахованих процентів та сплати можливих штрафних санкцій, якщо позичальник протягом трьох робочих днів від дати отримання вимоги кредитора про надання додаткових засобів забезпечення виконання зобов'язання, згідно з пунктом 3.2.2. цього договору, не дасть таких засобів (шляхом укладення відповідного договору), або запропоновані засоби не влаштують кредитора.

Проте зміна строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором у передбаченому ним порядку не відбулася, надіслання банком позичальнику повідомлення про намір підвищити процентну ставку за кредитом з пропозицією прибути до банку для укладення додаткового договору (а в разі незгоди з цією пропозицією - у тридцятиденний строк повернути всю суму кредиту) не є вимогою про дострокове повернення кредиту та не свідчить про те, що строк виконання основного зобов'язання змінений відповідно до умов кредитного договору.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 6-438цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану їхнім представником - ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк