справа № 570/901/18
провадження № 2/570/801/2018
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 жовтня 2018 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

його представників ОСОБА_2,

адвоката ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

їх представника адвоката ОСОБА_6,

секретаря судового засідання Кмін В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.П.Могили, 24/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

покликаючись на невідповідність часток у спільній сумісній власності земельної ділянки співвласників їх часткам у спільній частковій власності у будинку, позивач у поданій до суду 28 лютого 2018 року позовній заяві просить визначити частки співвласників у спільній сумісній власності на земельну ділянку пропорційно ним.

Позивач ОСОБА_1 у суді позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах.

По суті спору показав, що його батьку його мати подарувала 36 % вказаного будинку, а інші 64 % спадкував він та його брат і сестра - відповідачі у рівних частках після смерті їх матері. Земельну ділянку, на якій будинок розміщенний, вони оформили у спільну сумісну власність. Після смерті батька та оформлення спадщини та отримання частини будинку у дар він став власником 57, 43% будинку, тому йому також має належати і така ж частина земельної ділянки.

Представник позивача ОСОБА_2 вважає, що позов підлягає до задоволення, бо при переході права власності на 57.43/100 будинку до позивача перейшла й частина земельної ділянки, яка повинна відповідати розміру придбаної частини житлового будинку.

Представник позивача адвокат ОСОБА_3, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показав, що вимоги позивача грунтуються на вимогах ч.5 ст.89 та ч.ч.3, 4 ст.88, ч.4 ст.120 ЗК України.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнає, просить визнати, що їх частки у земельній ділянки становлять по 1/3 кожному.

По суті спору показала, що ніким не заперечуються частки співласників у будинку. Земельна ділянка приватизовувалася ними у спільну сумісну власність - кожному по 1/3. На той час будинок вже був поділений і ніяких спорів між ними не виникало. Межі між ними встановлені ще в 2016 році: паркан між нею і ОСОБА_2 поставив ОСОБА_2, як і між ним і ОСОБА_4, а між нею і ОСОБА_4 встановлював ОСОБА_4. Всі перебудови у будинку проводилися легально та з дозволу всіх співвласників житла. Частки земельної ділянки ніколи не прив'язувалися до часток у будинку і ці частки вказала їх мати ще за життя, спору про їх рівність ніколи не було.

Відповідач ОСОБА_4 підтримує вимоги та аргументацію іншого відповідача. Показав, що земельну ділянку розділили добровільно, по вікнах, жодних спорів не виникало. Паркани, в основному, робив ОСОБА_2.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_6 вважає, що позовні вимоги в розмірах позивача не підлягають до задоволення і суд повинен визнати частки сторін у 1/3, про що вказував і нотаріус при винесенні постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін і ще за життя батька позивача це питання було вирішене між співласниками добровільно і спорів не виникало, кожен з співвласників здійснював перепланування своїх частин будинку.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Як встановлено судом і ніким не заперечуються, що батькові позивача ОСОБА_7 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 року належали на праві власності:

- 0, 5473 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та належні до нього господарські будівлі і споруди відповідно до договору дарування від 14 травня 2002 року у розмірі 36/100 майна та згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно якого йому та його рідним брату та сестрі - відповідачам по справі належить по 1/3 частині спадкового майна, при чому спадщина складається з 64/100 частини садиби;

- земельна ділянка площею 0,095 га для обслуговування вказаного житлового будинку з кадастровим номером НОМЕР_1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 51714822 від 16 січня 2016 року /спільна сумісна власність на трьох осіб/.

15 березня 2018 року позивачу та його рідному брату ОСОБА_8 оформлено право на спадщину за законом після смерті їх батька на 0.36 частки житлового будинку по договору дарування та 0.2133 згідно свідоцтва про право на спадщину /по 1/2 кожному/.

04 вересня 2018 року ОСОБА_8 свою частку будинку позивачу.

06 квітня 2018 року постановою приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку земельної ділянки у зв'язку з відсутністю виділеної в натурі частки.

На час вирішення справи спадкоємці ОСОБА_7 у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку не оформили.

Свідок ОСОБА_10 - вдова батька позивача показала, що з ним з 2000 року проживали у громадському шлюбі, а 28 жовтня 2016 року офіційно зареєстрували свої відносини. У вказаному будинку проживали з 2001 року разом з свекрухою, почали робити реконструкцію, зробили окремий вхід. Сестра чоловіка ОСОБА_5 - відповідач по справі зі згоди чоловіка перенесла огорожу на його сторону, щоб провести добудову до своєї частини, але це зроблено тимчасово на час ремонту.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_8 - рідні брати позивача показали, що кімнати у будинку поділені добровільно їх батьком та його братом і сестрою ще за життя їх матері, а земельну ділянку вони розділили у рівних частинах як домовлялися ще за життя бабусі. Після цього стали всі робити перепланування і ніхто не був проти, бо всі хотіли отримати окремі входи.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України (ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним).

Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Відповідно до ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Її нормами передбачається набуття громадянами права власності на земельні ділянки та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Нормами ст.81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Згідно ч.5 ст.89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно змісту ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача. Відносини спадкування спірного майна регулюються правилами ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

П.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Батько позивача та відповідачі у встановленому законом порядку зареєстрували право власності на майно, не має сумнівів, що вказана земельна ділянка належала саме ним, між ними склався порядок землекористування, земельна ділянка була розділена по фактичному користуванню і вони дотримувалися вказаного порядку землекористування. Отже, на день смерті ОСОБА_7 вказане майно належало йому та відповідачам по справі на праві спільної сумісної власності.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того і даний факт підтверджується стороною позивача, що позов поданий з метою встановлення рішенням суду частки позивача, яка, на його думку, не є рівною, для поділу в подальшому майна, що є у спільній сумісній власності. Про це свідчить і подача позивачем у даній справі клопотання про проведення земельно-технічної експертизи для визначеня варіантів розподілу. При цьому у разі поділу майна , що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленості між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. /ч.2 ст.372 ЦК України/.

Суд вважає, що задоволення позову не забезпечить справедливу рівновагу між інтересами сторін на мирне володіння своїм майном. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Між тим, суд вважає, що сторонам доцільно додержуватися правил добросусідства та уникати виникнення земельних спорів. Задоволення позову призведе до подачі нового позову. Сам позивач стверджує, що задоволення вказаного позову не захищає його порушене право, бо за його захистом він звернеться з іншим позовом, а має на меті отримати докази для цього.

На підставі ст.141 ЦПК України у зв"язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати залишаються на ньому.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення виготовлено 09 листопада 2018 року.

Позивач - ОСОБА_1 /ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт громадянина України: серія НОМЕР_2 виданий 17 лютого 1999 року Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області, РНОКПП НОМЕР_3/.

Відповідач 1 - ОСОБА_4 /ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_4/.

Відповідач 2 - ОСОБА_5 /ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_7, РНОКПП НОМЕР_5/.

Суддя: Кушнір Н.В.