Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 279/4216/16-ц

провадження № 61-21906 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Кредобанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Шульги О. М. від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. М., Павицької Т. М., від 24 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі -

ПАТ «Кредобанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 09 січня 2014 року між ним та

ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 9 891 грн під 9,99% річних строком до 06 січня 2017 року.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, у неї станом на 23 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 18 814 грн 19 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 01 лютого 2017 року позов ПАТ «Кредобанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 18 814 грн 79 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, допустив заборгованість за кредитом, а тому є всі підставі для стягнення з неї цієї заборгованості.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з останньої.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає дійсності. Вказує, що вона не була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи в суді першої інстанції.

У липні 2017 року від ПАТ «Кредобанк» надійшли заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких банк посилався на необґрунтованість доводів касаційної скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 09 січня 2014 року між

ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 9 891 грн на строк до 06 січня 2017 року зі сплатою 9,99 % річних.

Оскільки ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у неї станом на 23 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 18 814 грн 79 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 9 418 грн 44 коп.; прострочених відсотків - 2 066 грн 76 коп.; простроченої суми комісії за адміністрування кредиту - 5 109 грн 46 коп.; пені - 2 220 грн 13 коп.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Установивши, що ОСОБА_4 належним чином не виконує зобов'язань за кредитним договором від 09 січня 2014 року № 8155-OWNCASH, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з позичальника на користь позивача заборгованості за кредитом, процентами те пенею у розмірі

13 705 грн 33 коп.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Матеріали справи містять докази виконання банком своїх зобов'язань щодо надання кредитних коштів, проте позичальник не довів належними та допустимими доказами повернення цих коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доводи касаційної скарги про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, оскільки на його спростування відповідач не надав власного розрахунку.

Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права безпідставні, оскільки про судові засідання, призначені на 10 листопада 2016 року та 01 лютого 2017 року відповідач була повідомлена належним чином (а. с. 29, 36). Крім того, як вбачається із журналу судового засідання від 24 травня 2017 року (а. с. 122, 123)

ОСОБА_4 брала участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому вона мала можливість реалізувати надані їй законом процесуальні права щодо спростовування заявлених позивачем позовних вимог.

Разом з тим, неможливо погодитися із висновками судів попередніх інстанції про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредобанк» комісії за адміністрування кредиту у розмірі 5 109 грн 46 коп.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Вирішуючи спір у частині стягнення з відповідача на користь

ПАТ «Кредобанк» комісії, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок ОСОБА_4, що є незаконним.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення комісії з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 24 травня 2017 року в частині стягнення комісії за адміністрування кредиту скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_4 про стягнення комісії за адміністрування кредиту у розмірі 5 109 грн 46 коп. відмовити.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк