Справа № 2-2284/10
У Х В А Л А

Іменем України

01 листопада 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання - Табачука Д.О.

представника скаржника - ОСОБА_1

заінтересованої особи - ОСОБА_2

представника заінтересованої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Черухи О.М.-

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ПАТ "Державний ощадний банк України" звернувся до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС м. Київ Черухи О.М., мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні у Відділі ДВС перебував виконавчий лист № 2-2284 від 12.11.2010 року, виданий Деснянським районним судом м. Києва, про солідарне стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Подільського відділення № 5393 в м. Києві заборгованості у розмірі 436254, 38 грн. 23.01.2018 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Вказана постанова мотивована тим, що виконавчий документ виконаний фактично та у повному обсязі. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження представником скаржника було встановлено, що у матеріалах виконавчого провадження знаходяться платіжні доручення про перерахування коштів, а також заява ОСОБА_2 про долучення до матеріалів справи копій квитанцій, серед яких також наявні квитанції про сплату боргу за договором про врегулювання заборгованості за кредитним договором та копія ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 03.08.2007 року. Але заявник вважає постанову державного виконавця від 23.01.2018 року неправомірною, оскільки державним виконавцем при винесенні постанови не враховано положення ст.. 47 Закону України "Про виконавче провадження", а також той факт, що борг у повному обсязі ОСОБА_2 не погашений, залишок боргу становить 113887, 56 грн. На підставі викладеного заявник звертається до суду з даною скаргою, в якій просить суд визнати постанову про закінчення виконавчого провадження від 23.01.2018 року незаконною та скасувати її.

У судовому засіданні представник скаржника повністю підтримала подану скаргу, просила її задовольнити.

Державний виконавець Черуха О.М. у судовому засіданні зі скаргою не погодився. В останнє судове засідання не з»явився.

Заінтересована особа у справі ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, зважаючи на її безпідставність.

Представник заінтересованої особи у судовому засіданні заперечувала проти задоволення скарги, зважаючи на те, що борг ОСОБА_2 сплачений у повному обсязі. Крім того, зазначила, що заявником пропущений строк звернення до суду із даною скаргою. На підставі викладеного представник просила у задоволенні скарги відмовити.

Вислухавши пояснення представника скаржника, заінтересовану особу, представника заінтересованої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга Банку задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у Відділі ДВС перебував виконавчий лист № 2-2284 від 12.11.2010 року, виданий Деснянським районним судом м. Києва, про солідарне стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Подільського відділення № 5393 в м. Києві заборгованості у розмірі 436254, 38 грн.

23.01.2018 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Вказана постанова мотивована тим, що виконавчий документ виконаний фактично та у повному обсязі.

Заявник вважає постанову державного виконавця від 23.01.2018 року неправомірною, оскільки державним виконавцем при винесенні постанови не враховано положення ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", а також той факт, що борг у повному обсязі ОСОБА_2 не погашений, залишок боргу становить 113887, 56 грн.

Заперечуючи проти скарги, заінтересована особа та її представник вказують про те, що постанова винесена з дотриманням вимог діючого законодавства та з урахуванням тих письмових доказів, що наявні у матеріалах виконавчого провадження про сплату ОСОБА_2 боргу у повному обсязі, а тому вважають, що підстав для задоволення скарги немає.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, що регулює виконання рішень судів, інших органів (посадових осіб).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Як встановлено при розгляді справи, старший державний виконавець при виконанні судового рішення про стягнення боргу з ОСОБА_2 діяв у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до вимог ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" старшим державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Черухою О.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, зокрема, матеріалів виконавчого провадження, що були надані до суду, боржником ОСОБА_2 були надані копії платіжних доручень та квитанцій про сплату боргових зобов'язань перед стягувачем, дані обставини державним виконавцем були перевірені у повному обсязі і прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження.

Крім того, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2018 року у справі № 754/5253/17 за позовом ПАТ "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_5, ОСОБА_6 третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки встановлено, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог у тому числі і на тій підставі, що було виконане основне зобов'язання за Кредитним договором від 03.08.2007 року, а тому стягнення на однокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 34,80 кв.м, житловою площею 16,80 кв.м, яка на праві власності належить відповідачу ОСОБА_5 буде порушенням ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та права власника.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що факт виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 03.08.2007 року встановлений судовим рішенням у справі, дана обставина не підлягає доказуванню.

На спростування даних обставин представником заявника не надано жодного належного доказу, що міг би бути взятий судом до уваги.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, рішення суду є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків; таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб ст. 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Законом України "Про виконавче провадження" встановлено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України Законом "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч.1 та п.4 ч.3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Слід зазначити, що під час розгляду скарги не встановлено порушення прав чи свобод заявника з підстав, на які він посилається, а також ним не було доведено порушення вимог діючого законодавства старшим державним виконавцем Черухою О.М., а тому суд вважає, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 447-451 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження", -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Черухи О.М.- відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в п»ятнадцятиденний строк з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення процесуального пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п»ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий: