Житомирський апеляційний суд
Справа №280/1223/17 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 33 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2018 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області, ухвалене суддею Василенко Р.О. у місті Коростишеві 15 серпня 2018 року по цивільній справі № 280/1223/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и л а :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду, завдану незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства, прокуратури в розмірі 2 000 000 грн за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку.

08.11.2017 судом першої інстанції, за клопотанням Державної казначейської служби України, відповідачів - Ленінське РВ УМВС України м. Донецька та прокуратуру Ленінського району м. Донецька замінено на належних, а саме: ГУ НП в Донецькій області та прокуратуру Донецької області.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог. Зокрема зазначив, що при ухваленні рішення судом першої інстанції безпідставно не було застосовано ст.ст. 77-78, ст. 81 ЦПК України та ст. 419 КПК України. Матеріали справи свідчать про те, що 17.12.2013 Ленінським районним судом м. Донецька його виправдано та визнано невинуватим за недоведеністю вини у вчиненні злочину. Враховуючи період перебування його під слідством, характер моральних та фізичних страждань, негативні впливи внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, діями працівників прокуратури та поліції йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 2 000 000 грн. Фізичний стан, внаслідок незаконного утримання під вартою та незаконного звинувачення різко погіршився, після чого він тривалий час лікувався та, як наслідок, отримав інвалідність 3 групи. Окрім того, надана суду прокурором ухвала Апеляційного суду Донецької області від 11.06.2014 про скасування виправдувального вироку не є доказом його скасування, оскільки в порушення вимог ст. 419 КПК України не ідентифікує особу позивача, оскільки роздрукована з реєстру судових рішень. При цьому, ні він, ні його захисник не були присутні в судовому засіданні 11.06.2014, судових повісток та апеляційну скаргу не отримували.

У поданому до суду відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Головне управління Національної поліції в Донецькій області посилалося на те, що ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11.06.2014 вирок скасовано, а справу направлено на новий розгляд. На даний час остаточного рішення відносно позивача не прийнято. А тому, відсутні підстави для відшкодування шкоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що органами досудового слідства позивача було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КК України. А саме в тому, що ОСОБА_1 19 червня 2010 року близько 19 години перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння та знаходячись по місцю проживання в АДРЕСА_1 наніс удари кухонним ножем в область грудного відділу спини ОСОБА_2, спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення.

Вироком Ленінського районного суду м. Донецька від 17 грудня 2013 року по справі №1-кп/260/130/2013, ОСОБА_1 виправдано та визнано невинуватим за недоведеністю його вини у вчиненні вищевказаного злочину (а.с. 9-15).

Згідно листів апеляційного суду Донецької області від 11.12.2017, 19.04.2018, 31.07.2018 - ухвалою апеляційного суду Донецької області від 11.06.2014 вирок Ленінського районного суду м. Донецька від 17.12.2013 щодо ОСОБА_1 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів. 17.06.2014 справу передано до відділу документообігу забезпечення та контролю (канцелярія) апеляційного суду Донецької області для повернення до Ленінського районного суду м. Донецька. В апеляційному суді Донецької області відсутні відомості про подальший рух справи (а.с. 52, 92, 106).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що виправдувальний вирок стосовно обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КК України скасовано, справу передано на новий розгляд і на даний час будь-які відомості про подальший рух справи відсутні. А тому, в ході розгляду справи не встановлено підстав, визначених ст. 56 Конституції України, ч. 1, 7 ст. 1176, ч. 3 ст. 23 ЦК України, ч. 1 ст. 1, ст. 2, ч. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» для відшкодування шкоди.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Частиною 7 ст. 1176 ЦК України визначено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 2 вищевказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів та є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода.

Крім того, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 23 ЦК України зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи та цей факт не заперечував позивач в судовому засіданні наявний вирок Ленінського районного суду м. Донецька від 17 грудня 2013 року щодо нього (його копія) не містить відмітки про набуття останнім законної сили (а.с. 9-15).

Разом з тим, як вбачається з ухвали апеляційного суду Донецької області від 11 червня 2014 року вирок Ленінського районного суду м. Донецька від 17 грудня 2013 року по справі № 260/108/13-к скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів. Міру запобіжного заходу особі залишено попередню - підписка про невиїзд. Даний факт також підтверджується листами апеляційного суду Донецької області від 11.12.2017, 19.04.2018, 31.07.2018 та відомий особі, щодо якої вона постановлена (а.с. 52, 92, 106).

Доводи апеляційної скарги про те, що ні позивач, ні його захисник не були присутніми в судовому засіданні під час розгляду справи та постановлення ухвали апеляційним судом Донецької області 11 червня 2014 року, правового значення для вирішення даної справи не мають, оскільки з тексту ухвали вбачається, що судове засідання було проведено за участю захисника та виправданої особи (а.с. 44-45).

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Беручи до уваги, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про набуття вироком Ленінського районного суду м. Донецька від 17 грудня 2013 року по кримінальній справі № 260/108/13-к законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Судді

Повний текст складено 29.10.2018