Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 757/28430/15-ц

провадження № 61-13067св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України», Міністерство аграрної політики та продовольства України,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2016 року у складі судді Москаленко К. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 рокуу складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

10 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ»), Міністерства аграрної політики та продовольства України, про поновлення на роботі. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03 липня 2015 року № 120-п та наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 10 липня 2015 року № 416-к його було звільнено з посади заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» на підставі пункту 6 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Однак в порушення вимог частини другої статті 40 КЗпП України йому не було запропоновано іншу роботу з наявних вакансій. ОСОБА_3, якого поновили на займану ним посаду, до свого звільнення виконував інші посадові (функціональні) обов'язки, не пов'язані з контролем за економічною безпекою та фінансовими ризиками відповідача. Він працював до 10 липня 2015 року, тоді як ОСОБА_3 фактично на посаді поновлений не був та до виконання своїх обов'язків не приступив, оскільки наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07 липня 2015 року № 127-п, тобто до розірвання трудового договору з ним, був звільнений на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. На його посаду було прийнято іншу особу - ОСОБА_2, який в ПАТ «ДПЗКУ» до 10 липня 2015 року не працював. Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_1 просив поновити його на посаді заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ».

Відповідач ПАТ «ДПЗКУ» заперечив проти задоволення позову і зазначив, що звільнення позивача було здійснено в межах повноважень ПАТ «ДПЗКУ» та у відповідності з вимогами законодавства. На час розгляду справи в місцевому суді позивач працював на посаді начальника служби внутрішніх розслідувань ПАТ «ДПЗКУ». Доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2016 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» з 10 липня 2015 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачами не доведено, що звільнення позивача відбулося без порушення вимог законодавства, а тому ОСОБА_1 має бути поновленій на посаді, яку він займав.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ» відхилено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У квітні 2017 року ПАТ «ДПЗКУ» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів щодо недотримання встановленого порядку поновлення на роботі ОСОБА_3, у зв'язку з чим було звільнено ОСОБА_1 Доводи позивача про неправомірність його звільнення через поновлення на роботі колишнього працівника з мотивів виконання ними різних функціональних обов'язків, не відповідають дійсним обставинам справи. Суди не дослідили порядок призначення на посаду заступників голови правління ПАТ «ДПЗКУ» та статут зазначеного товариства і дійшли безпідставного висновку щодо незаконного звільнення позивача.Необґрунтованим є і висновок судів про порушення товариством вимог частини другої статті 40 КЗпП України при звільненні позивача,оскільки, прийнявши ОСОБА_1 на роботу на посаду начальника служби внутрішніх розслідувань, ПАТ «ДПЗКУ» дотрималося вимог, передбачених зазначеною правовою нормою.

У травні 2017 року Міністерство аграрної політики та продовольства України також подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі Міністерство аграрної політики та продовольства України посилалося на те, що судами зроблено помилкові висновки щодо незаконного звільнення позивача у зв'язку з тим, що поновлений на роботі ОСОБА_3 до свого звільнення виконував іншу роботу, ніж ОСОБА_1 Поновлення ОСОБА_3 відбулося в порядку виконання судового рішення, а за відсутності вакантної посади, яку він займав, звільнення позивача було проведене в межах компетенції ПАТ «ДПЗКУ», визначеної його статутом. Позивача звільнено у відповідності з вимогами закону та за його згодою переведено на посаду начальника служби внутрішніх розслідувань.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «ДПЗКУ», а ухвалою від 02 червня 2017 року - за касаційною скаргою Міністерства аграрної політики та продовольства України.

ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ», в якому просив її відхилити, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Функціональні обов'язки, які на день свого звільнення виконував ОСОБА_3, на час поновлення на роботі останнього виконував заступник голови правління ОСОБА_4, і саме він підлягав звільненню у зв'язку з поновленням на роботі ОСОБА_3 При його звільненні ПАТ «ДПЗКУ» не дотримано приписів частини другої статті 40 КЗпП України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 березня 2018 року справу № 757/28430/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 04 березня 2015 року № 37-к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ».

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03 липня 2015 року № 124-п в порядку виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2015 року ОСОБА_3 поновлено на посаді заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ».

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03 липня 2015 року № 120-п позивача звільнено з вищевказаної посади у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, згідно з пунктом 6 статті 40 КЗпП України.

На підставі вказаного наказу виконуючий обов'язки голови ПАТ «ДПЗКУ» Приходько Б.Г. 10 липня 2015 року видав наказ № 416-к про звільнення позивача із займаної посади.

Згідно з пунктами 2.1-2.10 Додатку 1 до наказу від 11 листопада 2014 року № 247 про затвердження функціональних обов'язків голови правління і заступників голови правління, виданого виконуючим обов'язки голови ПАТ «ДПЗКУ»Чігріном В. Д., останній до свого звільнення з роботи виконував обов'язки із забезпечення здійснення кадрової роботи, інформаційної та рекламної політики, організаційної, матеріально-технічної діяльності ПАТ «ДПЗКУ».

Згідно з Додатком 1 до наказу від 02 червня 2015 року № 104/1 про затвердження функціональних обов'язків голови правління і заступників голови правління, виданого виконуючим обов'язки голови ПАТ «ДПЗКУ»Приходьком Б. Г., позивач ОСОБА_1 на день його звільнення 10 липня 2015 року виконував роботу із забезпечення контролю за економічною безпекою та фінансовими ризиками товариства.

Функціональні обов'язки, які на день звільнення виконував ОСОБА_3, було покладено на заступника голови правління ОСОБА_4 згідно з пунктами 2.1-2.19 Додатку 1 до наказу від 02 червня 2015 року № 104/1 про затвердження функціональних обов'язків голови правління і заступників голови правління, виданого виконуючим обов'язки голови ПАТ «ДПЗКУ»Приходьком Б. Г.

Згідно з підпунктом 11 пункту 9.7. статуту ПАТ «ДПЗКУ»до виключної компетенції загальних зборів належить призначення (обрання) на посаду та звільнення (припинення повноважень) з посади голови правління, першого заступника голови Правління, заступників голови правління та членів Правління.

Голова правління своїм наказом призначає працівників товариства (підпункт 10 пункту 11.11. статуту).

Рішення загальних зборів ПАТ «ДПЗКУ» про призначення ОСОБА_3 не приймалося, наказ голови ПАТ «ДПЗКУ»про поновлення його на посаді заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ»не видавався і до роботи в ПАТ «ДПЗКУ»ОСОБА_3 у липні 2015 року не приступав.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07 липня 2015 року №127-п ОСОБА_3 звільнено з посади заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ»згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку припинення повноважень посадових осіб).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

За змістом частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Задовольняючи позов, суди правильно виходили з того, що станом на день звільнення позивача 10 липня 2015 року ОСОБА_3 не працював у ПАТ «ДПЗКУ», оскільки наказом від 07 липня 2015 року № 127-п був звільнений з роботи до розірвання трудового договору із ОСОБА_1 На посаді заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ», яку займав позивач, працівник, що раніше виконував цю роботу, фактично не був поновлений. За вказаних обставин відповідачем ПАТ «ДПЗКУ» не доведено, що при звільненні позивача ним були виконані вимоги частини другої статті 40 КЗпП України .

З огляду на викладене суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що при звільненні з роботи позивача відповідачами були порушені вищенаведені норми трудового законодавства, тому наявні підстави для задоволення позову.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення місцевим судом (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ПАТ «ДПЗКУ» про помилковість висновків судів щодо недотримання встановленого порядку поновлення на роботі ОСОБА_3 є неспроможними, так як судами встановлено, що у липні 2015 року ОСОБА_3 до роботи фактично не приступив. Крім того, згідно з пунктами 2.1-2.19 Додатку 1 до наказу від 02 червня 2015 року № 104/1 про затвердження функціональних обов'язків голови правління і заступників голови правління функціональні обов'язки ОСОБА_3 виконував ОСОБА_4

Аргументи скарги про недослідження судами порядку призначення на посаду заступників голови правління ПАТ «ДПЗКУ» та статуту зазначеного товариства не заслуговують на увагу, оскільки судами досліджено вказані докази і їм дано належну правову оцінку.

Посилання ПАТ «ДПЗКУ» на безпідставність висновків судів про порушення ним вимог частини другої статті 40 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки перевіривши вказані аргументи, апеляційний суд встановив, що позивача прийнято на роботу на посаду начальника служби внутрішніх розслідувань з 14 липня 2015 року, а доказів про те, що у відповідності до вказаної правової норми ОСОБА_1 пропонувалася будь-яка інша посада до його звільнення з роботи відповідачами не надано. При цьому згідно з наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 10 липня 2015 року № 422-К ОСОБА_1 було прийнято (а не переведено) на посаду начальника служби внутрішніх розслідувань. Наведеним також спростовуються доводи скарги про те, що припинення трудових відносин між товариством і позивачем не відбулося.

Аргументи касаційних скарг про неврахування судами того, що перші загальні збори ПАТ «ДПЗКУ» проведені не були, а тому повноваженнями щодо звільнення заступника голови правління товариства наділене саме Міністерство аграрної політики та продовольства України, яке в межах своїх повноважень прийняло рішення про звільнення з роботи позивача, є безпідставними, так як предметом доказування у цій справі є не наявність чи відсутність у міністерства повноважень на звільнення позивача, а - питання про додержання відповідачами вимог законодавства при проведенні такого звільнення.

Доводи про неможливість переведення позивача на іншу посаду (за наявності п'яти заступників голови правління), так як всі посади в ПАТ «ДПЗКУ» були зайняті, не заслуговують на увагу, оскільки Міністерством аграрної політики та продовольства України не надано переконливих доказів того, чому саме позивача, а не когось з інших чотирьох заступників голови правління товариства було вирішено звільнити у зв'язку з поновленням на роботі ОСОБА_3

Інші наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційних скарг Верховним судом не встановлено.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та Міністерства аграрної політики та продовольства України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик