Справа № 463/6209/18
Провадження № 2-о/463/103/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

складі головуючого - судді Мармаша В.Я.

при секретарі - Заставній С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, заінтересована особа: Личаківський районний у місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою, просили встановити факту народження ОСОБА_3, який народився 09 серпня 2016 року у м. Севастопіль Автономної Республіки Крим, батьком якого є ОСОБА_2, а матірю ОСОБА_1.

Свої вимоги відповідно до заяви мотивують тим, що під час перебування у батьків чоловіка в Автономній Республіці Крим заявниця народила сина. Личаківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини, оскільки для підтвердження факту народження дитини заявниками були надані документи, видані на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, а документи, видані органами на тимчасово окупованій території є недійсними і не створюють правових наслідків, тому заявники просять встановити відповідний факт у судовому порядку.

Від заявників ОСОБА_1, ОСОБА_2 у судове засідання надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, заяву підтримують у повному обсязі.

Представник заінтересованої особа в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. А тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника заінтересованої особи.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення питання по суті, приходить до висновку, що заяву належить задовольнити з наступних підстав.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами дитини до будь-якого суду за межами такої території України.

Заявники є громадянами України та перебувають у шлюбі між собою, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, серія 1-АС № 032990, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нахімовського районного управління юстиції у м. Севастопіль 25 лютого 2012 року.

09.08.2016 року у м. Севастополь АР Крим, Україна, у подружжя народилась дитина ОСОБА_3. Для підтвердження його народження заявниками надано фотознімки медичного свідоцтва про народження та свідоцтво про народження дитини.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт народження 09 серпня 2016 року ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України в м. Севастопіль, Автономної Республіки Крим, Україна, батьком якого є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, матірю є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, є доведеним та підлягає встановленню.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Керуючись ст.ст. 293-294, 317 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1, ОСОБА_3 - задовольнити.

Встановити факт народження 09 серпня 2016 року ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України в м. Севастопіль, Автономної Республіки Крим, Україна, батьком якого є ОСОБА_2 (11.03.1989 р.н.), а матірю є ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_1)

Допустити негайне виконання рішення суду.

Текст рішення складено та підписано 24 жовтня 2018 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду в порядку і строки передбачені ст.ст. 353-355, п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Суддя В.Я.Мармаш