КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Справа №361/5351/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2565/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Федан Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 2 серпня 2018 року (суддя Василишин В.О.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2 про визнання іпотекодержателем нерухомого майна,

встановила:

у вересні 2017р. ТОВ ФК «Вектор Плюс» звернулось до суду з позовом про визнання його іпотекодержателем нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 24 січня 2008р. між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого в свою чергу є ПАТ «Омега Банк», був укладений кредитний договір № 2621/0108/72-003, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 78 000 доларів США строком з 24 січня 2008р. по 29 січня 2017р., а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов'язання, передбачені договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 24 січня 2008р. з відповідачем був укладений договір застави майнових прав, предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

Позивач посилався на те, що 12 грудня 2011р. уклав з ПАТ «Сведбанк» договір факторингу №1, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступило право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором, а також договір про відступлення прав за іпотечними договорами, предметом якого стало право вимоги за договором застави майнових прав від 24 січня 2008р., тому ТОВ ФК «Вектор Плюс» належать усі права кредитора та іпотекодержателя за вказаними договорами.

Позивач стверджував, що позичальник належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором № 2621/0108/72-003, у зв'язку з чим станом на 10 серпня 2017р. у відповідача наявна заборгованість у розмірі 138 670,62 доларів США.

Позивач зазначав, що оскільки у відповідача існує заборгованість за кредитним договором, є підстави вважати, що без забезпечення основного зобов'язання нерухомим

майном, яке було реконструйоване, та визнання ТОВ ФК «Вектор Плюс» іпотекодержателем вказаного майна, існує ризик невиконання зобов'язання за кредитним договором.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 2 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ ФК «Вектор Плюс» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки факт набуття права вимоги до відповідача було встановлено визнанням відповідачем у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву.

Також позивач просить прийняти в якості доказу переходу до нього права вимоги до відповідача укладені з ПАТ «Сведбанк» 28 листопада 2012р. договір факторингу та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, оскільки до позовної заяви помилково було долучено договори ПАТ «УкрСиббанк» з ТОВ «Кей-Колект».

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи доводи позивача безпідставними, оскільки договір іпотеки не укладався, а тому у позивача не має права на визнання його іпотекодержателем.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 24 січня 2008р. між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 2621/0108/72-003, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 78 000 доларів США на строк з 24 січня 2008р. по 22 січня 2015 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами у розмірі 13,5% річних.

24 січня 2008р. між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір застави майнових прав № 2621/0108/72-003-Z-1, згідно якого у забезпечення вимог заставодержателя, що випливають із кредитного договору № 2621/0108/72-003 від 24 січня 2008р., заставодавець передала у заставу заставодержателя майнові права за договором № 63к від 15 січня 2008 року купівлі-продажу майнових прав на квартиру, укладеному між ОСОБА_2 та ТОВ «БудЕліт», а саме: право отримати у власність однокімнатну квартиру № 63, загальною площею 51,64кв.м. по вул. Грушевського, 21 у м. Бровари.

Позивачем суду першої інстанції не були надані договори факторингу та відступлення прав за іпотечними договорами, зокрема, за договорами, укладеними з відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів придбання права вимоги до відповідача, як за кредитним договором, так і за договором про відступлення прав вимог за іпотечними договорами, не дивлячись на роз'яснення судом представнику позивача необхідності надання таких документів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає наявним матеріалам справи та ґрунтується на нормах процесуального права.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 83 ЦПК України визначено що позивач, особи, яким законом надано

право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частина 4 статті 83 ЦПК України визначає, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви додані копії договору факторингу № 1, укладеного 12 грудня 2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кейт-Колект», та виписка з реєстру заборгованостей боржників до договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011р. про передачу договору застави майнових прав, укладеного з ОСОБА_2

Вказані документи не можуть бути належними доказами у підтвердження позовних вимог ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а надана виписка з реєстру не відповідає дійсності та обставинам, зазначеним позивачем у позові.

З протоколу судового засідання від 2 серпня 2018 року вбачається, що судом з'ясовувалися обставини ненадання позивачем договорів про набуття права вимоги до відповідача, проте представник позивача у порядку ч. 4 ст. 83 ЦПК України заявив про ненадання доказів з об'єктивних причин і не просив суд надати йому додатковий час для надання суду належних доказів.

Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність позивачем позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач визнала факт набуття позивачем права вимоги до неї, спростовуються матеріалами справи та наявними в них запереченнями відповідача на позовну заяву, в яких відповідач зазначає про ненадання позивачем доказів набуття права вимоги до неї за іпотечним договором (с.с.85).

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Позивачем до апеляційної скарги додані договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс», та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, укладений 28 листопада 2012р. між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., до якого доданий витяг з додатку № 1 до договору про внесення змін та доповнень № 1 до договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012р., про передачу договору, укладеного з ОСОБА_2 24 січня 2008р.

При цьому, до апеляційної скарги не був доданий договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012р.

Позивачем у апеляційній скарзі не було наведено виняткових обставин, з яких вказані докази не були надані суду першої інстанції.

Посилання позивача на помилковість ненадання суду першої інстанції вказаних документів, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд першої інстанції звертав увагу представника позивача під час судового розгляду на відсутність у справі зазначених доказів.

Крім того, надані до апеляційної скарги документи свідчать, що договір факторингу між банком та відповідачем був укладений не 12 грудня 2011р., як зазначав позивач у позовній заяві, а 28 листопада 2012р., та має номер не 1, а 15.

Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані:1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, процесуальна поведінка позивача свідчить про його недобросовісність та невиконання належним чином процесуальних обов'язків.

Також колегія суддів вважає, що вимоги позивача не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Отже, закон передбачає можливість виникнення іпотеки за рішення суду, а не визнання особи іпотекодержателем.

Пунктом 2.2.8. договору застави майнових прав від 24 січня 2008 року визначений обов'язок заставодавця протягом десяти робочих днів з дня отримання заставодержателем або заставодавцем правовстановлюючих документів на об'єкт нерухомості укласти з заставодержателем іпотечний договір на умовах, запропонованих банком, відповідно до умов якого надати в іпотеку заставодержателю об'єкт нерухомості в забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань за кредитним договором.

Під час судового розгляду було встановлено, що 16 грудня 2008р. відповідач зареєструвала своє право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, однак вказане зобов'язання відповідачем перед банком виконано не було.

Отже, між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 не був укладений договір іпотеки майна, а відтак банк не міг переуступити своє право вимоги за іпотечним договором позивачу на підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012р., а відтак відсутні правові підстави визнавати позивача іпотекодержателем.

Позивачем суду не надано будь-яких інших договорів, на підставі яких до нього перейшло право вимоги за договором застави майнових прав від 24 січня 2008р.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Пунктом 1.1. кредитного договору № 2621/0108/72-003 від 24 січня 2008 року сторони визначили, що він діє до 22 січня 2015 року.

Суду не було надано документів, які б свідчили про зміну сторонами зазначеного строку у бік збільшення, тому колегія суддів вважає, що основне зобов'язання відповідач зобов'язана була виконати до 22 січня 2015 року (у разі не пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, про що докази також відсутні).

Отже, позивач повинен був надати суду докази, що зобов'язання, за яким він просить визнати себе іпотекодержателем, є дійсним на день звернення до суду з даним позовом.

Однак, таких доказів позивачем також надано не було.

Заявляючи вимоги на підставі ст. 3 Закону України «Про іпотеку», позивач не зазначає всіх істотних умов іпотеки, що не ґрунтується на вказані норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивачем не надано достатніх та належних доказів у підтвердження своїх позовних вимог, тому підстав для скасування рішення суду про відмову у задоволенні позову не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» залишити без задоволення, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 2 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк