Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 356/806/15-ц

провадження № 61-5500св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Березанського міського суду Київської області від 18 листопада 2015 року у складі судді Капшученко І. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним.

Позов обгрунтовано тим, що 13 лютого 2009 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського дебетового карткового рахунку з видачею дебетової пластикової картки міжнародного зразка. У лютому 2009 року позивачем здійснено ряд транзакцій - на дебетову картку покладено певну суму коштів та на території Грузії знято її за місцевим курсом валют. Надалі відповідачем було змінено курс валюти, за яким знімалися кошти з картки, у зв'язку з чим виникла заборгованість (несанкціонований овердрафт) у сумі 193 537, 69 грн.

Згідно з пунктом 6.9 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною укладеного договору, у разі виникнення заборгованості держателя по картрахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок в роботі техніки та в інших випадках, клієнт зобов'язується погашати заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

Позивач зазначені положення Умов та правил надання банківських послуг вважає несправедливими, такими, що суперечать нормам чинного законодавства України, оскільки вони фактично передбачають перекладання майнової відповідальності за недоліки в роботі ПАТ КБ «ПриватБанк» на позивача, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачу відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, положення вказаного пункту договору викладено нечітко, двозначно, що дозволяє будь - які недоліки в роботі відповідача перекласти на позивача, існує можливість шахрайського маніпулювання обмінними валютними курсами навіть через значний проміжок часу після здійснення банківських операцій.

Позивач просила визнати пункт 6.9 Умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною договору банківського дебетового карткового рахунку від 13 лютого 2009 року недійсним з моменту укладення договору.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 18 листопада 2015 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що права ОСОБА_3 як споживача порушені.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги заяву про застосування позовної давності, надану відповідачем, та відмовив у позові за спливом позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_3 Рішення Березанського міського суду Київської області від 18 листопада 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, застосував наслідки спливу позовної давності, відповідач надав суду заяву про застосування позовної давності, а тому у позові необхідно відмовити за спливом позовної давності.

У квітні 2016 року ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду.

12 квітня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

12 квітня 2016року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу призначено до судового розгляду.

05 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не повно дослідили письмові докази у справі, не встановили дійсних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи. Суди не врахували реальної можливості звернення позивача до суду, зокрема, судом апеляційної інстанції не враховано останніх пояснень представника позивача щодо порушення її прав, що випливає із судового рішення, яке набрало законної сили лише 25 січня 2011 року. Численні звернення до Національного банку України та правоохоронних органів були безрезультатними, тому у серпні 2015 року вона звернулася до суду за захистом свого порушеного права. Вона не є боржником у розумінні статей 509, 510 ЦК України, оскільки письмово не укладала зобов'язання щодо отримання та погашення овердрафту або іншого виду кредиту, не погоджувала умови щодо його розміру, строків, процентів тощо. Посилаючись на правові висновки, викладених Верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14 та від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, вказує, що жодного письмового зобов'язання про надання кредиту вона не підписувала, не можна вважати, що вона була обізнана зі своїми правами та можливістю їх захистити в суді і саме з цього часу необхідно обчислювати позовну давність. Обрання неправильного способу захисту права є доказом юридичної необізнаності позивача і може бути підставою для поновлення строків для подання цивільного позову. На цей час договір є дійсним, строк дії карткового рахунку не встановлювався.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 13 лютого 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір банківського дебетового карткового рахунку, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» видано останній дебетову пластикову картку Visa Electron № НОМЕР_1. Сторони визначили, що договір складається з заяви про відкриття банківського дебетового карткового рахунку та Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови).

Пунктом 6.9 Умов, які є невід'ємною частиною договору банківського дебетового карткового рахунку від 13 лютого 2009 року, передбачено, що у випадку виникнення заборгованості держателя за картрахунком в результаті курсової різниці, технічних помилок в роботі обладнання та в інших випадках, клієнт зобов'язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

Судами встановлено, що у лютому 2009 року ОСОБА_3, перебуваючи в Грузії, через банкомат здійснила зняття місцевої валюти (ларі) за курсом UAH/GEL 3,4722 грн, після чого на платіжній картці була відсутня кредитна заборгованість. Проте ПАТ КБ «ПриватБанк» було здійснено конвертацію цих коштів за курсом UAH/GEL 4,4444 грн.

За результатами проведених операцій на рахунку дебетової картки утворився овердрафт у розмірі 193 537,69 грн.

За фактом виникнення овердрафту на картках ПриватБанку «Миттєва» із-за курсової різниці з банкоматних операцій в Грузії у банку було проведено службове розслідування.

За результатами вказаного розслідування, згідно з інформацією керівника департаменту системного забезпечення, встановлено, що причиною виникнення несанкціонованого овердрафту на картковому рахунку позивача є збій програмного забезпечення, що проводило на TranzWare Online процедуру перевірки курсів валют. Цією процедурою був передбачений механізм, який при різкій зміні курсу (більше, ніж 15%) з метою виключення помилки повинен був сповістити адміністраторів TranzWare Online. Внаслідок програмної помилки такі повідомлення адміністратору системою не направлялися, у зв'язку з чим коректування курсу в ручному режимі не здійснювалось. Курс змінювався в автоматичному режимі 23 липня 2008 року, 12 серпня 2008 року та 11 листопада 2008 року. З 11 листопада 2008 року по 02 грудня 2008 року курс був незмінним - 3,4722, а 01 грудня 2008 року відбулася зміна курсу з 3,4722 до 4,4444. Програма його в систему TranzWare Online у зв'язку з перевищенням «порогового значення» і повідомлення адміністратору з цього приводу з вказаного приводу не відсилала. З 27 лютого 2009 року після виявлення проблеми і підвищення «порогового значення», встановлений новий курс.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ЦК України (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За змістом статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути визначені як несправедливі, визначені у частині третій статті 18 Закону.

Згідно з частиною п'ятою статті 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

З урахуванням установлених обставин у справі, суди першої та апеляційної інстанцій, керуючись статтею 18 Закону дійшли обґрунтованого висновку про порушення прав ОСОБА_3, як споживача, в частині визнання недійсним пункту 6.9 Умов, оскільки позивач уклала з відповідачем картковий рахунок задебетовою схемою та не була повідомлена про можливий овердрафт, а отже, не є боржником перед банком у розумінні статей 509,510 ЦК України та не має нести відповідальність за заборгованість, яка утворилася внаслідок технічних помилок банку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судами встановлено, що 04 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із заявою про застосування позовної давності (а.с.97).

Як встановлено судами, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок повернення заборгованості за договором про надання банківських послуг № НОМЕР_1 від 13 лютого 2009 року 193 573,69 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ураховуючи те, що за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2010 року з позивача стягнуто заборгованість за договором банківського дебетового карткового рахунку у розмірі 193 573,69 грн, позивач дізналась про порушення свого права саме у 2010 році, під час розгляду справи за позовом банку до неї, однак до суду з позовом звернулася лише у серпні 2015 року, тому суди дійшли обгрунтованого висновку про сплив позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України.

З огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, встановивши порушене право позивача, правильно застосували положення статті 257 ЦК України щодо пропуску позивачем трирічного строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не враховано останніх пояснень представника позивача щодо порушення її прав, що випливає із судового рішення від 21 жовтня 2010 року, численні звернення до Національного банку України і правоохоронних органів, які були безрезультатними, про що свідчить стала практика про задоволення аналогічних позовних вимог споживачів послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», тому у серпні 2015 року звернулася до суду за захистом свого порушеного права не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки до конкретних правовідносин застосується загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки. Вона застосовується, як правило, до всіх вимог цивільно-правового характеру, якщо тільки для окремих видів вимог не передбачено спеціальної позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справ, на час розгляду справи Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, а саме 21 жовтня 2010 року, позивач довідалася про порушення її права, але до суду з позовом про захист прав споживача та визнання пункту договору недійсним, звернулася лише у серпні 2015 року, тобто після спливу трирічного строку.

Послання у касаційній скарзі про те, що обрання невірного способу захисту права є доказом юридичної необізнаності позивача і може бути підставою для поновлення строків для подання цивільного позову є необґрунтованими з огляду на таке.

Визначені позивачем обставини судом не визнано поважними причинами пропуску строку, встановленого статтею 257 ЦК України.

Відповідно до частини четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Доводи касаційної скарги про те, що позовна давність не сплинула, не ґрунтується на умовах договору та обставинах справи.

Доводи касаційної скарги про те, що договір є дійсним, тому позивач звернулася у межах строку позовної давності, є безпідставними, оскільки судами встановлено, що позивач дізналася про порушення свого права у 2010 році під час розгляду справи за позовом банку до неї, а реалізувала своє порушене право на захист лише у серпні 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Посилання у касаційній скарзі на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року у справі №759/11636/13-ц є безпідставними, оскільки у цій справі було ухвалено заочне рішення і відповідачем не подавалася заява про застосування позовної давності, а отже, у цій справі і справі, яка переглядається в касаційному порядку, встановлені різні обставини щодо дотримання строків звернення до суду.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставного стягнення апеляційним судом судового збору за подання апеляційної скарги на підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року, оскільки позивач як споживач фінансових послуг звільнена від сплати судового збору згідно з пунктом 3 частини першої статті 22 Закону, Верховний Суд відхиляє з тих підстав, що ухвала апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху в частині судового збору позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувалася.

Посилання у касаційній скарзі на правові висновки, викладені Верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14 та від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, є безпідставними, оскільки у цих постановах наведені інші обставини справи, тому відповідні правові висновки не мають правового значення для вирішення конкретної справи.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки є необґрунтованими та зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 18 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик