Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 627/372/14-ц

провадження № 61-9627св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_2.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року у складі судді Вовк Л. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року у складі колегії суддів: Шевченко Н. Ф., Івах А. П., Бобровського В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ - «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Дельта Банк» посилалося на те, що у вересні 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 60 тис. грн під 18,3 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 13 вересня 2007 року по 12 вересня 2022 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором у вересні 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким поручитель відповідає перед кредитором в солідарному порядку в тому ж обсязі, що і позичальник. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», згідно з яким ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором станом на 02 липня 2014 року в неї утворилася заборгованість в сумі 87 779,80 грн, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 49 778,04 грн, заборгованість за відсотками - 38 001,76 грн. Виходячи з викладеного, уточнивши позовні вимоги, банк просив стягнути з поручителя ОСОБА_1 зазначену заборгованість та судові витрати в сумі 877,80 грн.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів наявності заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення поруки, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Звернення банку до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) шестимісячного строку є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

У червні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало касаційну скаргу на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання апеляційного суду на зміну банком строку виконання основного зобов'язання шляхом направлення позичальнику ОСОБА_2 досудової вимоги є неправильним. Апеляційним судом проігноровано той факт, що після ухвалення рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 21 лютого 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості вона здійснила повернення кредитних коштів 05 квітня 2013 року, тобто добровільно майже виконала вимогу банку та практично увійшла у графік погашення заборгованості за кредитом, чим продовжила добросовісне виконання договірних зобов'язань. Таким чином, відповідно до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності перервався. Оскільки умовами договору між сторонами встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути весь борг частинами, то право позивача вважається порушеним з моменту недотриманням позичальником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним платежем починається з моменту порушення строку його погашення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 21 грудня 2016 року - справу призначено до судового розгляду.

На час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 лютого 2018 року справу № 627/372/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 13 вересня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 159/ФК-07, згідно з умовами якого банк надав позичальнику на споживчі потреби грошові кошти у розмірі 60 тис. грн під 18,3 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 13 вересня 2007 року по 12 вересня 2022 року.

Згідно з пунктом 2.4 кредитного договору повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менше 333 грн 33 коп. по 20 число включно кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту.

Пунктом 6.2 кредитного договору визначено, що банк має право дострокового повного повернення кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або його поручителями умов цього договору та/або договорів, укладених у забезпечення виконання позичальником зобов'язань за цим договором, а позичальник зобов'язаний протягом п'ятнадцяти робочих днів з дати надіслання банком відповідної вимоги повернути суму заборгованості за кредитом, що залишилася, сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим договором у разі, зокрема порушення позичальником строків платежів, що встановлені цим договором.

Згідно з частиною першою статті 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за зазначеним кредитним договором між ОСОБА_1 та банком було укладено договір поруки від 13 вересня 2007 року.

Згідно з пунктом 1 договору поруки поручитель зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі.

Пунктом 10 договору поруки визначено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором боржником чи поручителем.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь ДельтаБанку, відповідно до п. 4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з пунктом 4.2 внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників, Дельта Банку переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 21 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 159/ФК-07 від 13 вересня 2007 року в розмірі 71 913 грн 10 коп. Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 не виконувала належним чином взятих на себе зобов'язань, чим порушила умови кредитного договору. 12 жовтня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» направило позичальнику досудову вимогу з повідомленням про наявність у неї заборгованості та її сплату.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Таким чином, пред'явивши у жовтні 2012 року вимогу до позичальника за кредитним договором про дострокове погашення заборгованості, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки в укладеному між сторонами договорі поруки не встановлено строк, після закінчення якого порука припиняється, кредитор вправі був пред'явити вимоги до поручителя протягом шести місяців після настання зміненого ним у жовтні 2012 року строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором. Однак з даним позовом банк звернувся до суду у березні 2014 року, тобто після припинення поруки.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов обґрунтовано висновку про відмову в позові.

Суд апеляційної інстанції з додержанням вимог статей 212-214, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. При цьому апеляційним судом правильно скасовано рішення місцевого суду у зв'язку іншим правовим обґрунтуванням відмови в позові з наведенням відповідних мотивів такого скасування.

Доводи касаційної скарги про переривання позовної давності після ухвалення вищезгаданого рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 21 лютого 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості шляхом здійснення позичальником платежів на погашення кредитної заборгованості 05 квітня 2013 року, що свідчить про визнання нею боргу, правового значення для правильного вирішення цієї справи не мають, оскільки після припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України банк як кредитор втратив право вимоги до поручителя.

Що стосується доводів заявника про те, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 у повному обсязі рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 21 лютого 2013 року договірні відносини між сторонами кредитного договору тривають і наразі не є припиненими, а також - доводів про правомірність нарахування банком процентів після зміни ним строку виконання основного зобов'язання до дня повернення кредиту, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Пред'явивши у жовтні 2012 року вимогу до позичальника про повне дострокове погашення кредитної заборгованості, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим його право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом після дня настання зміненого ним строку виконання основного зобов'язання припинилося.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Оскільки апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасоване у повному обсязі, вимоги заявника про скасування рішення місцевого суду не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик