Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 484/3778/16-ц

провадження № 61-21103 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонере товариство «Державний ощадний банк України»;

відповідач - ОСОБА_3;

представник відповідача - ОСОБА_4;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у складі судді Максютенко О. А. від 31 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М., від 29 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 07 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», таОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно умов якого останньому надано кредитні кошти на придбання автомобіля у розмірі 42 916 грн, зі сплатою 15 % річних та кінцевим терміном повернення до 06 березня 2015 року. Цього ж дня на забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань між сторонами було укладено договір застави майна, предметом якого був придбаний за кредитні кошти автомобіль марки «Chery Amulet A 15», 2007 року випуску.

07 липня 2009 року між ОСОБА_5, ОСОБА_3 та банком було укладено договір про переведення боргу за кредитним договором, за умовами якого ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_5 боргові зобов'язання за кредитним договором від 07 березня 2008 року у повному обсязі. Таким чином, ОСОБА_3 стала новим боржником банку.

Відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, на вимогу банку не реагувала, унаслідок чого станом на 25 вересня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 79 291 грн 96 коп., з яких: 26 407 грн 70 коп. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 10 291 грн 60 коп. - прострочена заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 15 320 грн 37 коп. - пеня, а також інфляційні втрати у розмірі 25 202 грн 95 коп. та три проценти річних у розмірі 2 069 грн 34 коп.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило суд стягнути з відповідачки на свою користь вищевказану кредитну заборгованість.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 07 березня 2008 року у розмірі 79 291 грн 96 коп., що складається з простроченої заборгованості по основному боргу - 26 407 грн 70 коп.; простроченої заборгованості по відсоткам - 10 291 грн 60 коп.; пені - 15 320 грн 37 коп.; інфляційних втрат - 25 202 грн 95 коп.; трьох процентів річних - 2 069 грн 34 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник порушила свої зобов'язання за кредитним договором, допустила заборгованість, розмір якого позивачем доведено, а відповідачем не спростовано. Судом ухвалено заочне рішення, зазначивши, що відповідачка належним чином повідомлена про дату і час судового розгляду, проте причину своєї неявки не повідомила.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що взяті на себе зобов'язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконувала, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. При цьому відповідачка із заявою про застосування позовної давності до суду першої інстанції не зверталася, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності до вимог про стягнення боргу за власною ініціативою суду, без заяви сторони у спорі.

У зв'язку з цим заяву про застосування позовної давності, зазначену в апеляційній скарзі, суд не розглядав.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідачка припинила погашення кредиту 25 листопада 2011 року і до теперішнього часу жодних платежів не вносила. Отже, саме з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду за захистом порушеного права, проте банк звернувся до суду з позовом лише у грудні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Разом з тим клопотання про застосування строків позовної давності відповідачка заявити у суді першої інстанції не мала можливості, оскільки участі у розгляді справи не приймала у зв'язку неповідомленням районним судом про дату судового засідання. При цьому суд першої інстанції безпідставно не задовольнив її заяву про перегляд заочного рішення, а апеляційний суд, посилаючись на правові висновки Верховного Суду України та статтю 303 ЦПК України 2004 року, необґрунтовано вважав за неможливе застосувати наслідки пропуску позовної давності за заявою відповідачка після ухвалення рішення судом першої інстанції. Таким чином, право відповідачки на подання заяви про застосування позовної давності є порушеним.

У листопаді 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало відзив на касаційну скаргу, в якому, зазначало, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Оскільки положення статті 267 ЦК України є нормами матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності. Відповідачка не заявила клопотання про застосування строку позовної давності у суді першої інстанції до ухвалення рішення по суті, а суд з власної ініціативи зазначити про сплив позовної давності не може. Доводи касаційної скарги про те, що розгляд справи відбувся без участі відповідачки, у зв'язку із чим вона не змогла заявити клопотання про застосування строку позовної давності, були предметом розгляду апеляційного суду та цим доводам було надано належну правову оцінку.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 07 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно умов якого останньому надано кредитні кошти на придбання автомобіля у розмірі 42 916 грн, зі сплатою 15 % річних та кінцевим терміном повернення до 06 березня 2015 року. Цього ж дня на забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань між сторонами було укладено договір застави майна, предметом якого був придбаний за кредитні кошти автомобіль марки «Chery Amulet A 15», 2007 року випуску.

07 липня 2009 року між ОСОБА_5, ОСОБА_3 та банком було укладено договір про переведення боргу за кредитним договором, за умовами якого ОСОБА_3 прийняла від ОСОБА_5 боргові зобов'язання за кредитним договором від 07 березня 2008 року у повному обсязі.

Таким чином, ОСОБА_3 в силу статей 513, 520, 521 ЦК України стала новим боржником банку замість ОСОБА_5

Відповідачка свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, на вимогу банку не реагувала, унаслідок чого станом на 25 вересня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 79 291 грн 96 коп., з яких: 26 407 грн 70 коп. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 10 291 грн 60 коп. - прострочена заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 15 320 грн 37 коп. - пеня, а також інфляційні втрати у розмірі 25 202 грн 95 коп. та три проценти річних у розмірі 2 069 грн 34 коп.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Як зазначено в статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти позову ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення кредитної заборгованості, ОСОБА_3 зазначала, що звернувшись до суду у грудні 2016 року банк пропустив позовну давність, оскільки із наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що вона припинила погашення кредиту 25 листопада 2011 року і до теперішнього часу жодних платежів не вносила. Проте розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без участі відповідачки у зв'язку з неповідомленням її належним чином про розгляд справи, з огляду на що вона не могла скористатись правом на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Про застосування позовної давності ОСОБА_3 заявила в апеляційній скарзі (а. с. 93-96), проте апеляційний суд не розглянув цю заяву з тих підстав, що така заява може бути подана лише в районному суді до ухвалення рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Проте апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України 2004 року ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

У матеріалах справи міститься поштовий конверт, адресований районним судом відповідачці на дві адреси, разом із повідомленнями про вручення поштового відправлення, які повернуті відділенням поштового зв'язку до суду за закінченням терміну зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання (а. с. 39, 41).

Крім того, у матеріалах справи є також адресована відповідачці довідка про відкладення розгляду справи на 31 січня 2017 року, яка згідно із повідомленнями про вручення поштового відправленняповернулась до суду за закінченням терміну зберігання (а. с. 52).

Таким чином, суд першої інстанції порушив право відповідачки знати про час і місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України 2004 року), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Відповідно до частини першої статті 232 ЦПК України 2004 року заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув і взагалі ці доводи ОСОБА_3 не досліджував, чим спростовуються твердження відзиву на касаційну скаргу про те, що апеляційний суд дав їм належну оцінку.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Апеляційний суд Миколаївської області ухвалою від 29 серпня 2017 року залишив без змін заочне рішення районного суду, пославшись на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 24 червня 2015 року № 6-738цс15, та статтю 303 ЦПК України 2004 року, зазначивши, що відповідачка не зверталася до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності до ухвалення рішення у суді першої інстанції, що унеможливлює застосування статей 256-258 ЦК України відповідача.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв'язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд вважає, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, провадження № 14-59цс18.

Відтак, суд апеляційної інстанції, посилаючись на межі апеляційного перегляду, безпідставно не взяв до уваги доводи відповідачки, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що відповідачка, будучи неналежно повідомленою про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не могла заявити клопотання про пропуск позивачем позовної давності.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Прохання касаційної скарги про ухвалення Верховним Судом нового рішення не може бути задоволено, оскільки суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може давати оцінку чи переоцінку наданим учасниками справи доказам, розглянути заяву про застосування позовної давності, а тому не може ухвалити власне рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 29 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк