Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 490/12432/14-ц

провадження № 61-13441св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року у складі судді Батченка О. В. та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року у складі суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

Посилаючись на те, що з 2000 року по 2012 рік він фактично проживав однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу та за час спільного проживання був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1, який зареєстрований за відповідачем, просив суд встановити факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнати спірний будинок спільною сумісною власністю.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року позов задоволено частково, визнано право спільної сумісної власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на житловий будинок АДРЕСА_1, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 839,21 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін, оскільки спірне майно придбане за час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, і судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди, не встановившифакту спільного проживання сторін, визнали право власності на будинок як збудований за спільні кошти. Крім того, суди не врахували, що спірний будинок перебуває у заставі в банку та на нього накладено заборону, вирішили справу без участі у справі банку як третьої особи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року відкрито провадження у даній справі та витребувано із Центрального районного суду м. Миколаєва зазначену справу.

29 листопада 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла зазначена справа.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 березня 2018 року зазначену справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

На час розгляду справи колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року не надходили.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суди встановили, що з кінця 1999 року та по 2012 рік ОСОБА_4 та ОСОБА_6 проживали разом однією сім'єю без укладення шлюбу, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

01 червня 2005 року ОСОБА_5 на підставі рішення Миколаївської міської ради від 24 лютого 2005 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

До отримання акту на вказаній земельній ділянці сторони самочинно будували житловий будинок, а у 2001 році почали в ньому проживати.

06 липня 2005 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Встановивши, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1999 року та по 2012 рік, та за час спільного проживання збудували спірний житловий будинок, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання його об'єктом права спільної сумісної власності.

Висновок судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтується на вимогах закону і зроблений на неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для вирішення спору.

Предметом спору є майно, право власності на яке виникло у відповідача у липні 2005 року.

В обґрунтування позовних вимог про визнання такого майна об'єктом спільної сумісної власності, позивач посилався на те, що проживаючи разом з відповідачем, з 1999 року вони вели спільне господарство, а зароблені гроші спільно витрачали на спільні потреби, у тому числі на будівництво нерухомого майна.

Майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб вважаються їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що сторони у шлюбі не перебували, а з кінця 1999 року та по 2012 рік проживали разом однією сім'єю без укладення шлюбу, без урахування положень статті 22 КпШС України, чинного до січня 2004 року, норм Закону України «Про власність», дійшли передчасного висновку про визнання права спільної сумісної власності на придбаний за час спільного проживання будинок. В порушення норм процесуального права суд не встановив обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, а саме не з'ясував період будівництва зазначеного будинку, не встановив чи здійснювалось його будівництво за рахунок спільної праці позивача та відповідача, не надав відповідної оцінки рішенню Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2005 року, яким за ОСОБА_5 визнано право власності на самовільно побудований будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яке набрало законної сили і яким встановлено, що житловий будинок та інші будівлі та споруди побудовані за рахунок її власних коштів.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, є підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд.

За таких обставин, касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило