Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 335/332/16-ц

провадження № 61-30996св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представник відповідача - Кричук Василь Якович, Артиш Володимир Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» на рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2017 року у складі судді Лущак Н. І. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року у складі суддів Бойчука І. В., Максюти І. О., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадбанк України», банк), в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за поточним банківським рахунком у загальному розмірі 28 458,36 грн, яка складається з: 20 948,99 - заборгованість за рахунком; 680 - три відсотки річних за невиконання грошового зобов'язання; 6829,37 грн - інфляційні витрати.

Позов мотивовано тим, що у територіальному відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України» в сел. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області на ім'я позивача відкрито поточний рахунок, на який здійснювалось нарахування пенсійного забезпечення та матеріальна допомога по догляду за дружиною-інвалідом ІІ групи.

Із вказаного поточного рахунку позивач у період з 01 січня 2014 року по 13 березня 2015 року знімав 5 разів грошові кошти (28 липня 2014 року, 03 вересня 2014 року, 03 листопада 2014 року, 19 листопада 2014 року, 19 грудня 2014 року) на загальну суму у розмірі 9000 грн.

Залишок коштів на поточному рахунку мав становити 20948,99 грн.

Разом з тим, за результатами звернення позивача 13 березня 2015 року до територіального відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» в сел. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області з проханням видати кошти з поточного рахунку, банком у видачі коштів було відмовлено з посиланням на відсутність коштів на рахунку. В подальшому стало відомо, що у відношенні касира територіального відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» в сел. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області розпочато кримінальне провадження за фактом незаконних операцій з грошима та підробок документів.

Оскільки позивач особисто кошти з поточного рахунку не знімав, просив стягнути з відповідача 28 458,36 грн заборгованості по вкладу з у урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Рішенням Тлумацького районного суду від 19 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_4 заборгованість за поточним банківським рахунком у розмірі 28 458,36 грн, яка складається з: 20 948,99 грн - заборгованість за рахунком; 680 грн - три відсотки річних за невиконання грошового зобов'язання; 6829,37 грн - інфляційні витрати.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь держави 640 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що відповідач не виконав свого обов`язку перед позивачем щодо повернення коштів, чим порушив його право, як споживача на своєчасне виконання такого обов'язку та вимоги статті 625 ЦК України, у зв'язку з чим зобов'язаний сплатити загальну суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 13 березня 2015 року до моменту звернення до суду 11 квітня 2016 року та 3% річних.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права в частині стягнення з банку трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов'язання, інфляційних втрат та судового збору, просить скасувати ухвалені у справі рішення у цій частині та відмовити у задоволенні вказаних вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів в оскаржуваній частині ухвалено без з'ясування всіх обставин справи, а тому не можуть вважатись такими, що відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки судів не відповідають матеріалам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права.

ПАТ «Ощадбанк» не заперечував право позивача на отримання коштів, не відмовляв йому в виплаті, зокрема листом від 23 березня 2016 року банк надав відповідь позивачу, що питання виплати буде розглянуто після прийняття рішення у кримінальній справі відносно дій працівника банку.

Після набрання вироком суду у кримінальній справі законної сили, банком одразу розпочато виплати коштів фізичним особам на підставі їх заяв, та в розмірах, встановлених в ході розгляду кримінального провадження, та зазначених у вироку суду.

Разом з тим, позивач до банку не звертався, не виявив наміру отримати кошти, наполягав на вирішенні питання виключно в судовому порядку. Щодо виплати коштів, ОСОБА_4 звернувся до банку лише 27 липня 2017 року, у зв'язку з чим 28 липня 2017 року йому повернуто кошти у розмірі 21 600 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення судів оскаржується лише в частині застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України та стягнення з банку на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов'язання, а також стягнення судового збору на користь держави, тому колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень в касаційному порядку саме у цій частині.

Рішення судів в іншій частині сторонами не оскаржується, тому колегією суддів у касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості не переглядається.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що у відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України» на ім'я позивача відкрито поточний рахунок на вклад «Пенсійний» у національній валюті для фізичної особи.

21 березня 2016 року позивач звернувся до начальника філії Івано-Франківського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» з заявою, в якій просив повернути йому кошти, які перераховані на ощадну книжку, які надходили йому у вигляді пенсії та матеріальної допомоги по догляду за дружиною інвалідом ІІ-ої групи загального захворювання.

Керівник філії Івано-Франківського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» листом від 23 березня 2016 року повідомив позивача про те, що 12 березня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості, щодо незаконних дій колишнього працівника банку ОСОБА_8 та про повідомлення їй підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п'ятою статті 191 КК України. Питання щодо повернення коштів по рахунку позивача буде вирішено після прийняття рішення судом.

Оригінал ощадної книжки ОСОБА_4 було долучено до матеріалів кримінального провадження.

Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2017 року, який набрав законної сили 20 квітня 2017 року ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 191, частинами третьою, четвертою статті 358 КК України та на підставі частин першої та четвертої статті 70 КК України призначено остаточне покарання - у вигляді позбавлення волі на строк 5 років і 6 місяців з позбавленням права обіймати посади пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності на строк 2 роки.

Вказаним вироком суду встановлено, що ОСОБА_8, перебуваючи в приміщенні ТВБВ № 10008/052 (територіальне відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» в сел. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області), із використанням наявного доступу до АБС «BARSWEB», з метою заволодіння чужим майном, а саме коштами банку, незаконно внесла відомості в автоматизовану банківську систему про зняття коштів з рахунку ОСОБА_4, про що склала завідомо неправдиві офіційні документи від його імені - заяви на видачу готівки від 01 квітня 2014 року на суму 16500 грн, 03 червня 2014 року на суму 4000 грн, 19 лютого 2014 року на суму 1900 грн, в яких у графі «підпис отримувача» підробила підписи ОСОБА_4, а у графі «підпис банку» підробила підписи контролера-касира ОСОБА_9, внаслідок чого у касі вказаного відділення незаконно отримала кошти в загальній сумі 22 400 грн, які привласнила. В період часу з 03 вересня 2014 року до 19 грудня 2014 року ОСОБА_8, на вимогу ОСОБА_4, який будучи переконаним, що кошти знаходяться на його поточному рахунку, повернула йому частину привласнених коштів в сумі 800 грн. Таким чином, ОСОБА_8 привласнила кошти ПАТ «Ощадбанк» з рахунку ОСОБА_4 в сумі 21 600 грн.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК Українидоговір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1060 ЦК Українипередбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК Україниобмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

За вимогами пункту 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та облік на них грошових коштів, залучених від юридичних та фізичних осіб на підставі укладеного у письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку, невиконання якого свідчить про недотримання банком вимог Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з'являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Так, згідно з частиною другою статті 625 ЦК Українив разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи наведене, суди дійшли правильного висновку, що ПАТ «Державний ощадний банк України» не виконало належним чином своїх зобов'язань перед ОСОБА_4 щодо повернення вкладу на першу вимогу, тому порушені права позивача підлягають поновленню шляхом стягнення з відповідача на його користь 3 % річних та інфляційних втрат за весь час прострочення до моменту звернення до суду.

Вироком у кримінальній справі, на який посилається банк, злочинність дій вкладника не встановлено, а тому доводи касаційної скарги щодо наявності кримінального провадження не становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень.

Зобов'язання по видачі вкладу на першу вимоги мало бути виконано банком, оскільки саме на банк покладено обов'язок щодо обліку на рахунках грошових коштів, залучених від фізичних осіб на підставі укладеного у письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту).

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судами до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки банком не було доведено підстав для звільнення від відповідальності, передбаченої вказаною нормою, зокрема факту невиконання грошового зобов'язання через прострочення кредитора, його відмову прийняти належне виконання, запропоноване банком (частина четверта статті 613 ЦК України).

Посилання у касаційній скарзі на те, що вклад за вимогою позивача було виплачено 28 липня 2017 року висновків суду не спростовують та у даному випадку правового значення не мають, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалювалось раніше - 19 вересня 2017 року, а суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи діяв в межах своїх повноважень - перевірив правильність застосування місцевим судом норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Касаційна скарга не містить жодних доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача суми судового збору на користь держави, у зв'язку з чим, правовий аналіз правильності судового рішення суду у цій частині колегією суддів не надається.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» залишити без задоволення.

Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська