Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/1647/18
Провадження №: 2/332/940/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 жовтня 2018 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м.Запоріжжя в складі головуючого судді Безлер Л.В., за участю секретаря Жечевої А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
У травні 2018 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, і відповідачем 08 жовтня 2008 року.
Представник АТ КБ «Приватбанк» (у звязку зі зміною типу товариства, наразі змінило свою назву на АТ КБ «Приватбанк») в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягає.
Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечують, посилаючись на те, що позивачем пропущена давність звернення за захистом права, а про визнання поважності причин її пропущення позивач не заявляє вимог. Відповідач здійснила останній платіж на суму 150 грн. 20 січня 2011 року. Таким чином про порушення свого права позивач дізнався в лютому 2011 року, не отримавши від відповідача чергового платежу.
На підставі викладеного представник відповідача просить суд застосувати положення закону про позовну давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову.
З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань.
Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається.
Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, «Умови та правила надання банківських послуг», заява позичальника, розрахунок заборгованості, вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову.
Проте суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з наступних міркувань.
За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності.
Заперечуючи проти застосування позовної давності, представник позивача заявила, що вона не пропущена, оскільки відповідно до п. п. 9.3, 9.12 «Умов та правил надання банківських послуг» строк дії договору між сторонами не обмежений будь-якими термінами, так як картковий рахунок клієнта відкривається на невизначений строк, а протягом дванадцяти місяців дії договору жодна із сторін не проінформувала іншу сторону про припинення дії договору, тому він автоматично продовжується на такий самий строк.
Суд не погоджується з цими твердженнями, так як пункт 9.3 «Умов та правил надання банківських послуг» лише констатує, що карткові рахунки клієнтів банківської установи відкриті на невизначений строк, а це не означає, що позовна давність не обмежується будь-якими строками.
Що стосується змісту пункту 9.12, відповідно до нього договір між сторонами діє протягом дванадцяти місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на той самий строк, що дозволяє дійти висновку про те, що дія договору не може простиратися на строк більший, ніж двадцять чотири місяці.
Між тим судом встановлено, що згідно поданої власноруч заяви, відповідач була поінформована, що термін дії наданої їй картки складає 3 роки (а. с. 8), тобто до закінчення 10.2011 року, саме в межах вказаного строку позичальник і здійснила свій останній частковий платіж 20.01.2011 року, виходячи з чого початок давності для стягнення цих платежів слід обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань.
Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у Постанові від 19 березня 2014 р. у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.
Таким чином, давність звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості не може простиратися на строк, пізніший ніж 31 жовтня 2014 року (31 жовтня 2011 року - строк, коли мав відбутися останній платіж, + три роки давності звернення до суду).
Позивач звернувся до суду 31 травня 2018 року, що свідчить про пропуск позовної давності.
Договір між сторонами є публічним договором, до якого застосовуються правила законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.
Відповідно до роз'яснень у пункті 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.12.2012 року, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.
Наведені положення законодавства про захист прав споживачів і роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ підкріплюють переконання суду про пропущення давності звернення за судовим захистом за відсутності поважних причин.
Доводи представника позивача про те, що за умови відсутності заяв сторін про припинення договору кредитування він (договір) відповідно до п. 9.12 «Умов та правил надання банківських послуг» продовжує діяти до теперішнього часу, вбачаються суду неспроможними, оскільки саме з наведеного пункту можна вивести, що договір продовжується на такий же строк лише один раз, а існування договірних відносин без обмеження строку означало б істотне звуження прав позичальника, за яких всупереч принципам розумності, справедливості і законності відбувалося б необмежене нарахування заборгованості за договором.
Так як представник позивача не зазначає причин в обґрунтування поважності пропуску позовної давності, вважаючи, що позовна давність не пропущена, суд, констатуючи пропуск позовної давності, дійшов висновку, що порушене право захисту не підлягає.
Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової.
Враховуючи вищевикладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 254, 256, 257, 261, 267, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 77-82, 141, 259, 263-265, 273, 274, 352, 354, пунктами 8, 15.5 ч.1 Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 Розділу ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Суддя Л.В. Безлер