Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2604/23578/12-ц

провадження № 61-38684 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, правонаступниками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

представник позивача - ОСОБА_7;

відповідачі: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Партнер»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у складі судді Виниченко Л. М. та постанову апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2018 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Панченка М. М.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Партнер» (далі - ТОВ «Євро-Партнер») про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договорів купівлі-продажу та дарування недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що з кінця 2002 року вона та ОСОБА_8 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а з 1 червня 2006 року до 26 жовтня 2012 року - у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання вони придбали за спільні кошти майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; нежилі приміщення № 1-11 загальною площею 105,80 кв. м у медичному центрі, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (літера «А»); автомобіль «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_1; автомобіль «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_2.

01 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Також у той же день між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2. 16 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 було укладено договір дарування нежилих приміщень № 1-11 загальною площею 105, 80 кв. м у медичному центрі, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (літера «А»). 31 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ТОВ «Євро-Партнер» було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_2.

Посилалась на те, що до розірвання шлюбу ОСОБА_8 без її згоди відчужив належне їм спільне майно за цивільно-правовими угодами, згоди на укладення яких вона не надавала.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2002 року; визнати зазначене вище майно спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_8; визнати недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 01 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9; договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 01 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10; договір дарування нежилих приміщень № 1-11, загальною площею 105, 80 кв. м, у медичному центрі, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (літера «А»), укладений 16 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_11; договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_2, укладений 31 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ТОВ «Євро-Партнер».

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано автомобіль «Toyota Land Cruiser» спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_8 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», укладений 31 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ТОВ «Євро-Партнер». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 1 квітня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 08 червня 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року, рішення апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_2, укладений 31 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ТОВ «Євро-Партнер», за заявою позивача залишено без розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання автомобіля «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_2, спільним сумісним майном ОСОБА_4 В та ОСОБА_8 залишено без розгляду за заявою позивача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що чинним у період з 2002 року по 31 грудня 2003 рік законодавством встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу не передбачалося. Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Позивачем не доведено, що спірне майно було придбано сторонами під час спільного проживання, у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. За таких підстав згоди позивача на відчуження цього майна не вимагалось, а тому відсутні підстави для визнання спірних правочинів недійсними. При цьому відповідач спростував презумпцію спільності майна подружжя спірних нежитлових приміщень, надавши докази, що вказане майно є його особистою приватною власністю, оскільки було ним набуто за особисті кошти.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2018 року до участі у справі залучено правонаступників ОСОБА_4: ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Постановою апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на час набуття спірного майна у власність до 23 травня 2006 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_12, тому правила частини другої статті 74 СК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки наявність шлюбу виключає виникнення у дружини та/або чоловіка у цьому шлюбі права спільної сумісної власності з особами, з якими вона та/або він проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Оскільки квартира АДРЕСА_3; квартира АДРЕСА_1; автомобіль «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_1, не були спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_8, так як були придбані ОСОБА_8 до 23 травня 2006 року, то згоди ОСОБА_4 на відчуження цього майна не вимагалось. Крім того, 15 листопада 2004 року ОСОБА_8 уклав договір по участь у Фонді фінансування будівництва та до 30 листопада 2004 року повністю сплатив за спірні нежитлові приміщення, тому зазначене майно є його особистою приватною власністю.

У липні 2018 року представник ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що стаття 74 СК України в редакції, яку застосував суд апеляційної інстанції, набрала чинності тільки з 16 січня 2007 року, а до 16 січня 2007 року редакція статті була викладена наступним чином: «...Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу...».

Вважав, що на момент виникнення спірних правовідносин законодавець не ставив режим майна, набутого жінкою та чоловіком під час проживання однією сім'єю (без реєстрації шлюбу), у залежність від перебування їх в інших шлюбах.

Посилався на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_12 про стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя, яким встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_12 з вересня 2002 року фактично припинили шлюбні відносини, спільного господарства не вели, проживали окремо за різними адресами. При цьому судом не враховані показання свідків, які підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_8 з вересня 2002 року.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку про те, що на час набуття спірного майна у власність до 23 травня 2006 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_12, тому правила частини другої статті 74 СК України, згідно з якоюна майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки наявність шлюбу виключає виникнення у дружини та/або чоловіка у цьому шлюбі права спільної сумісної власності з особами, з якими вона та/або він проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_3; квартира АДРЕСА_1; автомобіль «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_1, не були спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_8, так як були придбані ОСОБА_8 до розірвання ОСОБА_4 шлюбу із ОСОБА_12 (до 23 травня 2006 року). Відтак, згоди ОСОБА_4 на відчуження цього майна не вимагалось. Також судом встановлено що спірні нежитлові приміщені, свідоцтво про право власності на які ОСОБА_8 отримав 29 вересня 2007 року, були придбані ним на підставі договору по участь у Фонді фінансування будівництва від 15 листопада 2004 року та повністю сплачені до 30 листопада 2004 року. Тобто ОСОБА_8 було спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

Посилання касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції помилково застосував статтю 74 СК України в редакції Закону України від 22 грудня 2006 року № 524-V «Про внесення змін до Сімейного та Цивільного кодексів України», безпідставні, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 до 26 серпня 2004 року, а ОСОБА_4 до 23 травня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_12 Відтак, перебування сторін в зареєстрованих шлюбах з іншими особами виключає можливість встановлення щодо них факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки встановлення такого факту порушило б особисті немайнові та майнові інтереси іншого з подружжя.

При цьому судами виконано вимоги постанови Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15, ухваленої у цій справі, про те, що при вирішенні питання правового режиму майна, набутого особами, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, за час спільного проживання або набутого в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволило б надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 липня 2017 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк