Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 560/1080/16-ц

провадження № 61-25362св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

заінтересована особа - Дубровицький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року у складі судді Сидоренко З. С. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 11 травня 2017 року у складі суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту неправильності актового запису про народження, в якій просив встановити факт неправильності актового запису про його народження № 367 від 15 лютого 1952 року, який внесений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дубровицького районного управління юстиції Рівненської області, в частині зазначення у графі «Відомості про батька» національності його батька - ОСОБА_2; зобов'язати Дубровицький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області внести зміни до актового запису про його народження, змінивши у графі «Відомості про батька» національність ОСОБА_2 з «українець» на «поляк».

Зазначав, що він народився 05 лютого 1943 року в м. Дубровиця Рівненської області. Він та ОСОБА_3 (до шлюбу ОСОБА_3) є рідними братом та сестрою. З їхніх свідоцтв про народження вбачається, що у них спільні батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_4. У свідоцтві про народження ОСОБА_3 вказано, що вона народилася 18 лютого 1944 року, національність батька ОСОБА_2 «поляк» і національність матері ОСОБА_4 «українка». У його свідоцтві про народження зазначено, що батьком є ОСОБА_2 (громадянство не вказано) та матір'ю ОСОБА_4 (громадянство не вказано). Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 21 вересня 2016 року встановлено, що він є рідним братом ОСОБА_3, а їх спільними батьками є ОСОБА_2 (національність «поляк») і ОСОБА_4 (національність «українка»). Разом з тим, згідно копії повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про його народження випливає, що національність його батька зазначена неправильно, а саме: національність ОСОБА_2 зазначена «українець», в той час як зазначеним вище рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 належить до національності «поляк».Метою встановлення такого юридичного факту є відновлення ним національності і отримання можливості для подання документів на отримання карти поляка.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою пеляційного суду Рівненської області від 11 травня 2017 року, у задоволенні заяви відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що у зазначеному Повному витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_1 наявні відомості про національність батьків заявника, що унеможливлює їх доповнення, а змінювати такі відомості чинним законодавством України не передбачено.Заявником не надано суду жодного належного доказу на підтвердження факту належності його батька до національності «поляк», а саме: архівних матеріалів, свідоцтва про народження батька або його паспортних даних, свідоцтва про шлюб батьків), зокрема, батько заявника не ставив питання визначення його національності як «поляк». Крім того, слід звернути увагу на той факт, що жоден документ, який посвідчує особу громадянина України, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не може бути встановлений в судому порядку, оскільки відповідно до положень статті 256 ЦПК України не належить до юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.Посилання на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 21 вересня 2016 року не заслуговують на увагу, оскільки ним встановлено факт родинних відносин між заявником ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а не національність їх батьків.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що у свідоцтві про народження його рідної сестри національність батька вказана «поляк», його родинні відносини із сестрою встановлені рішенням суду. Преюдиційність встановлених судовим рішенням фактів звільняє його від доказування обставин національності його батька. Він не просить визначити його приналежність до іншої національності, а виправити неправильний запис у свідоцтві про народження. Крім того, внесення змін до актових записів про народження передбачено Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання.

15 травня 2018 року справу передано Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України (2004 року) у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із пунктом першим постанови Пленуму Верховного Суду України № 5

від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз'яснено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Суди установили, що згідно із свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 батьком заявника значений ОСОБА_2 та матір'ю ОСОБА_4.

У зазначеному свідоцтві про народження відомості про громадянство батьків відсутні.

Із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_1 вбачається, що національність батька заявника вказана як «українець».

В графі «Відомості про відмітки, зроблені в актовому записі» вказаного витягу зазначено, що даний актовий запис підписано матір'ю ОСОБА_4

Вимоги заявника стосуються зміни громадянства батька в актовому записі про народження.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, до якої відноситься і право визначати свою національність. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Згідно із пунктом 2.13.3 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 (далі - Правила), підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану зокрема є висновок районного, районного у містах, міського (міст обласного значення), міськрайонного, міжрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції або дипломатичного представництва чи консульської установи України.

За змістом пункту 2.15.1 Правил висновок відділу державної реєстрації актів цивільного стану складається зокрема, якщо актовим записом про народження передбачені, але в ньому відсутні прізвище, власне ім'я, по батькові або громадянство батьків.

Згідно із пунктом 2.16.8 Правил на підставі висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вносяться доповнення в актовий запис про народження, якщо в актовому записі передбачені, але не зазначені прізвища, власні імена та по батькові або громадянство батьків.

Згідно із пунктом 1.15 Правил відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суди дійшли вірного висновку про те, що внесення змін до актового запису про народження дитини щодо громадянства батьків не відноситься до фактів, які можуть бути встановлені в судовому порядку, так як для цього існує інший, передбачений законодавством порядок.

При цьому заявник не позбавлений права звернутися за вирішенням питання про приналежність його до польської національності до органів реєстрації актів цивільного стану як суб'єкта владних повноважень з метою внесення змін до актового запису щодо його національності, а у разі відмови такого суб'єкта - оскаржити її в судовому порядку.

Разом з тим, суди дійшли помилкового висновку щодо наслідків розгляду заяви ОСОБА_1

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Приписи наведених положень стосуються також випадків, коли справа не підлягає розгляду в судах незалежно від видів судочинства.

Згідно із частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи те, що вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в суді, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвалених у справі судових рішень із закриттям провадження у справі.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 11 травня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1про встановлення факту неправильності актового запису про народження закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик