КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 488/4077/16-ц
Провадження № 2/488/200/18 р.
13.09.2018 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,
при секретарі Тузові Р.О.,
за участю представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування шлюбу,-
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-
У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідача - ОСОБА_4, в якому просить визнати за нею право особистої власності на квартиру № 91, що розташована за адресою: м. Миколаїв, пр. Корабелів, № 12, посилаючись на те, що перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 01.06.1991 року, вона за особисто належні їй грошові кошти, придбала вищезазначену квартиру за договором купівлі продажу від 26.12.2000 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р. № 3584. На даний час право власності на дану квартиру зареєстровано за нею.
Спільне життя з відповідачем не склалося і 29.08.2008 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва шлюб між ними було розірвано.
Позивачка зазначає, що за час спільного проживання з відповідачем, між ними була досягнута домовленість про те, що у випадку розірвання шлюбу, відповідач не буде претендувати на дану квартиру. Однак на даний час, відповідач, хоча і визнає обставину придбання спірної квартири за її особисті кошти, зволікає її правом розпорядитися спірною квартирою на її розсуд.
На підставі викладеного, позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом.
Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав та предявив до ОСОБА_3 зустрічний позов про розподіл майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Зустрічний позов мотивований тим, що дана квартира була придбана в період шлюбу та за спільні сумісні кошти подружжя, і оформлена на позивачку.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.11.2017 року зустрічний позов був прийнятий та обєднаний в одне провадження із первісним позовом.
В судове засідання позивач не з'явилася, її представник в судовому засіданні ОСОБА_6 первісний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Зустрічний позов представник позивача не визнав через його безпідставність та необґрунтованість, просив відмовити у його задоволені.
Відповідач в судове засідання не з'явився, його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні первісний позов не визнала, її письмові заперечення долучені до матеріалів справи. Зустрічний позов підтримала, просила суд задовольнити у повному обсязі.
Дослідивши зібрані по справі письмові докази, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, покази допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.1991 року, який був розірваний 29.08.2008 року рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва (а.с.8).
Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 посилається на те, що перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, вона, за особисті кошти, придбала квартиру № 91, уклавши договір купівлі продажу від 26.12.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р. № 3584 (а.с.6). Відповідно до ОСОБА_5 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7), право власності на спірну квартиру зареєстровано за нею.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 N 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до вимог ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже законом встановлено презумпцію віднесення до спільної сумісної власності майна, яке придбане подружжям під час шлюбу.
В зв'язку з цим, обов'язок доведення протилежного, а саме факту придбання майна у шлюбі за особисті кошти покладається на іншого з подружжя, який вважає, що майно придбано ним за кошти, які не були об'єктом права спільної сумісної власності.
Разом з тим, на підтвердження вказаних обставин позивач ОСОБА_3 не надала суду належних доказів, які б підтверджували придбання нею за її особисті кошти квартири АДРЕСА_2, натомість позивачем надано лише договір купівлі-продажу квартири від 26.12.2000 року, який жодним чином не доводить придбання квартири за особисті грошові кошти позивачки.
Відповідно до ч. 1 ст 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналізуючи викладене, суд знаходить вимоги позивача за первісним позовом недоведеними так як вони не підтверджені належними і допустимими доказами, а через це такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо вимог ОСОБА_4 за зустрічним позовом щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, суд знаходить обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню через наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя.
Також, відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (стаття 69 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Таким чином, придбана у період шлюбу сторонами спірна квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя і враховуючи відсутність підстав для відходу від рівності часток належить їм порівну.
З урахуванням такого і положень частини 1 статті 70 СК України, суд вважає можливим визнати за позивачем за зустрічним позовом право власності на 1/2 частину спірної квартири (тобто половину у спільній сумісній власності подружжя).
Доказів, які б спростовували вищевикладені висновки суду, судовим розглядом не здобуто.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-
У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування шлюбу відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити.
Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
Суддя Л.І. Селіщева