Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 331/3496/16-ц

провадження № 61-18760св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському районі,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року у складі суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно.

Позовна заява обґрунтована тим, що 02 вересня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Сучасних технологій» (далі - ТОВ «Торговий будинок «Сучасних технологій») було укладено договір кредитної лінії № 0325/17-Ю, відповідно до умов якого банк надав, а позичальник отримав кредит в розмірі 1000000,00 гривень у вигляді відновлюваної кредитної лінії з остаточним терміном повернення не пізніше 01 вересня 2014 року. Згідно додаткового договору про реструктуризацію №2 до договору кредитної лінії № 0325/17-Ю від 02 вересня 2011 року, терміном повернення кредиту є 27 лютого 2015 року.

Виконання позичальником зобов'язання за вказаним кредитним договором було забезпечено укладеним між банком та ОСОБА_1 іпотечним договором № 0325/17-Ю/2Z, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно (трикімнатна квартира загальною площею 71,26 кв.м., житловою площею 48,19 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1).

Згідно звіту, складеного суб'єктом оціночної діяльності TOB «Земля Плюс 2006», вартість вказаного предмета іпотеки станом на 28 березня 2016 року складає 707303,00 грн.

Починаючи з 22 жовтня 2014 року, позичальник перестав належним чином виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, а тому станом на 17 лютого 2016 року у позичальника за кредитним договором існує заборгованість в розмірі 2482533,84 грн. На адресу іпотекодавця банком направлялися вимоги про усунення порушень зобов'язань, які були отримані останніми, однак заборгованість за кредитом погашена не була.

ПАТ «Державний ощадний банк України» просив звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 0325/17-Ю/2Z для погашення боргових зобов'язань та визнати за ПАТ «Державний ощадний банк України» право власності на зазначене нерухоме майно за загальною вартістю, згідно висновку експерта 707303,00 грн, стягнути з відповідача на їх користь судовий збір у сумі 37238,01 грн.

Не погоджуючись з первісним позовом, ОСОБА_1 у вересні 2016 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання іпотечного договору недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що як на дату укладення нотаріально посвідченого договору іпотеки від 02 вересня 2011 року, так і на дату укладення нотаріально посвідченого додаткового договору від 25 липня 2014 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 08 лютого 2005 року була зареєстрована та мала право проживати у вказаному житлі неповнолітня особа (син позивача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1). Вказував, що сторони не мали права без дозволу органів опіки і піклування, укладати договір іпотеки. Згода органу опіки та піклування не давалася, ні на укладення нотаріально посвідченого договору іпотеки від 02 вересня 2011 року, ні на укладення нотаріально посвідченого додаткового договору від 25 липня 2014 року щодо передачі в іпотеку банку квартири за адресою: АДРЕСА_1

Тому просив визнати недійсним іпотечний договір № 0325/17-Ю/2Z, укладений між ним і ПАТ «Державний ощадний банк України», посвідчений 02 вересня 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О. М. за реєстровим № 1689; застосувати наслідки недійсності правочину, припинивши іпотеку та знявши заборону, накладену згідно іпотечного договору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2016 року первісний позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №0325/17-Ю/2Z, посвідченим 02 вересня 2011 року у приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О. М. за реєстровим №1689 -трикімнатну квартиру загальною площею 71,26 кв.м., житловою площею 48,19 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) відповідно до договорів купівлі-продажу нерухомості № 573, № 574, зареєстрованих Універсальною біржею «Хортиця» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» 12 квітня 1994 року, для погашення боргових зобов'язань перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в розмірі 2482533,84 грн та визнано за ПАТ «Державний ощадний банк України» право власності на нерухоме майно - трикімнатну квартиру загальною площею 71,26 кв.м., житловою площею 48,9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) у відповідності до договорів купівлі-продажу нерухомості №573, №574, зареєстрованих Універсальною біржею «Хортиця» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» 12 квітня 1994 року, за загальною вартістю згідно висновку експерта 707 303,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 10 609,54 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що пунктом 6.2.3.1 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань на підставі цього договору. При відмові в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним іпотечного договору та застосування наслідків недійсності правочину, суд першої інстанції вказав, що під час укладання іпотечного договору, з документів, які надав банку ОСОБА_4, банк не знав і не міг знати про те, що на іпотечне майно має право неповнолітній син позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Банк не чинив перешкод ОСОБА_1 і його дружині ОСОБА_5 у наданні ними достовірних відомостей про майнові права неповнолітньої дитини.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання договору іпотеки недійсним задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір № 0325/17-Ю/2Z, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1, посвідчений 02 вересня 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О. М. за реєстровим № 1689. Застосовано наслідки недійсності правочину, припинено іпотеку та знято заборону, накладену згідно іпотечного договору № 0325/17-Ю/2Z, укладеного між ПАТ««Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1, посвідчений 02 вересня 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О. М. за реєстровим № 1689.

Рішення суду апеляційної інстанції про задоволення зустрічного позову про визнання недійсним іпотечного договору та застосування наслідків недійсності правочину мотивовано тим, що надання батьком не відповідаючих дійсності відомостей нотаріусу не може бути підставою для позбавлення його дитини права на захист його житлових прав. Відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки, є порушенням майнових прав дитини. При відмові у задоволенні первісних позовних вимог апеляційний суд зробив висновок, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

У квітні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало касаційну скаргу, у якій просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суд апеляційної інстанції не врахував те, що: ОСОБА_1 не повідомив про дитину права, якої можуть бути порушені; банк не знав і не міг знати про те, що на іпотечне майно має право неповнолітній син позивача; частиною третьою статті 33, статтею 36, частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення. Крім того, такий спосіб захисту прав іпотекодержателя передбачений умовами іпотечного договору. Крім того, за зустрічним позовом сплила позовна давність.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 квітня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів частково приймає аргументи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 02 вересня 2011 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ТОВ «Торговий будинок «Сучасних технологій» (позичальник) було укладено договір кредитної лінії № 0325/17-Ю, відповідно до умов якого банк надав, а позичальник отримав кредит в розмірі 1000000,00 гривень у вигляді відновлюваної кредитної лінії з остаточним терміном повернення не пізніше 01 вересня 2014 року. Згідно додаткового договору про реструктуризацію № 2 до договору кредитної лінії № 0325/17-Ю від 02 вересня 2011 року, терміном повернення кредиту є не пізніше 27 лютого 2015 року.

Виконання позичальником зобов'язань за договором кредитної лінії № 0325/17-Ю було забезпечено укладеним між банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) іпотечним договором № 0325/17-Ю/2Z, посвідченим 02 вересня 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ТуріченкоО.М. за реєстровим №1689. Предметом іпотеки за іпотечним договором № 0325/17-Ю/2Z є трикімнатна квартира загальною площею 71,26 кв.м., житловою площею 48,19 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно нотаріально посвідченої заяви згоди ОСОБА_5, надала свою згоду на укладення іпотечного договору № 0325/17-Ю/2Z.

Суди встановили, що починаючи з 22 жовтня 2014 року позичальник перестав належним чином виконувати свої зобов'язання за договором кредитної лінії № 0325/17-Ю. Тому, станом на 17 лютого 2016 року у позичальника існує заборгованість в розмірі 2482533,84 грн. На адресу іпотекодавця банком направлялися вимоги про усунення порушень зобов'язань, які були отримані останніми, однак заборгованість за кредитом погашена не була.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним іпотечного договору та застосування наслідків недійсності правочину апеляційний суд вказав, що надання батьком не відповідаючих дійсності відомостей нотаріусу не може бути підставою для позбавлення його дитини права на захист його житлових прав. Відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки, є порушенням майнових прав дитини.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, що вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено висновок, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Суд першої інстанції, на підставі аналізу наданих письмових доказів (іпотечного договору, довідки про склад сім'ї від 12 серпня 2011 року, заяви ОСОБА_5) встановив, що під час укладання іпотечного договору, з документів, які надав банку відповідач ОСОБА_1, банк не знав і не міг знати про те, що на іпотечне майно має право неповнолітній син позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Банк не чинив перешкод ОСОБА_1 і його дружині ОСОБА_5 у наданні ними достовірних відомостей про майнові права неповнолітньої дитини.

Встановивши, що іпотекодавець надав недостовірні відомості про майнові права неповнолітньої дитини та діяв недобросовісно, суд першої інстанції правильно відмовивзадоволенні зустрічного позову про визнання недійсним іпотечного договору та застосування наслідків недійсності правочину. Натомість апеляційний суд скасував в цій частині рішення суду першої інстанції, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові у задоволенні первісних позовних вимог апеляційний суд зробив висновок, що ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, суд неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», а тому висновок суду першої інстанції про можливість визнання за Банком права власності на предмет іпотеки не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Аналіз частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі, на підставі договору купівлі-продажу.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового звернення стягнення, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Тлумачення статей 328, 392 ЦК України, статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що суд не наділений повноваженням звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Таким чином апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателя є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення частково постановлено без додержання норм матеріального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення апеляційного суду скасувати в частині задоволення зустрічного позову і залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції. В частині відмови в задоволенні первісного позову оскаржене рішення апеляційного суду слід зашити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 квітня 2017 року було зупинене виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга задоволена частково, а оскаржене рішення в частині задоволення зустрічного позову, що підлягала примусовому виконанню, скасовано, тому підстави для поновлення виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності правочину скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2016 року в частині відмови у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання договору іпотеки недійсним та застосування наслідків недійсності правочину залишити в силі.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року в частині відмови в задоволенні первісного позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат