Справа №263/8468/18
Провадження № 4-с/263/25/2018
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 жовтня 2018 року м. Маріуполь
Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Хараджі Н.В., при секретарі Петровському Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Маріуполі скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження №55995082, зацікавлена особа: ОСОБА_3,
В С Т А Н О В И В:
Скаржник та його представник в судове засідання не зявились, надали суду заяви з проханням про розгляд скарги за їх відсутності та її задоволення.
Третя особа в судове засідання не зявилась з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду скарги була повідомлена у встановленому законом порядку.
Суд, дослідивши матеріали скарги, приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню на підставі наступного.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа N 6-2187цс15) та 24 лютого 2016 року (справа N 6-3077цс15), які є обовязковими для застосування у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, викладено правовий висновок про те, що виходячи з положень статті 383, частини четвертої статті 384 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ.
Відповідно до ч.4,8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Судом встановлено, що в провадженні Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області перебуває виконавче провадження по примусовому виконанню дублікату виконавчого листа № 2-2449/2001 виданого 08.02.2018 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі ? частини з усіх доходів щомісячно, починаючи з 26.03.2001 року та до повнолітня дитини.
Відповідно до ст.82 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на час ухвалення судом рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів) аліменти на неповнолітніх дітей з їх батьків стягуються в розмірі: на одну дитину - чверті, на двох дітей - третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) батьків, але не менше 1/2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на кожну дитину, а з осіб, які працюють за контрактом в іноземних державах, - не менше двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на кожну дитину.
При цьому, 27.07.2010 року втратив свою чинність Кодексу про шлюб та сім'ю України та питання щодо стягнення аліментів з 01.01.2004 року регулюються Сімейним Кодексом України.
Відповідно ст. 183 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Суд не бере до уваги доводи скаржника щодо зміни державним виконавцем порядку стягнення аліментів шляхом зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження від 19.03.2018 року про стягнення аліментів у розмірі ? частини зі всіх видів доходу щомісячно, в той час як у постанові Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10.04.2001 року зазначено про стягнення з нього аліментів зі всіх видів доходів кожного місяцю, починаючи з 26.03.2001 року, оскільки зазначене жодним чином не змінює суті рішення, а також скаржником не зазначено яким саме чином це впливає на порядок стягнення з нього аліментів та яким чином порушує його законні права та інтереси.
Що ж стосується зауважень скаржника щодо його не згоди з посиланням державного виконавця на норми законодавства 2014 та 2017 років при виконанні судового рішення, то слід зазначити наступне.
Згідно листа державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 від 18.06.2018 року, адресованого ОСОБА_1 у відповідь на його заяву про проведення перерахунку суми заборгованості по аліментам, вбачається, що нарахування заборгованості по аліментам у період з 2015 року по 2018 рік проводилось згідно норм чинного законодавства (ч.2 ст. 182 СК України) враховуючи прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Статтею 182 СК України передбачений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України (у редакції закону від 14.10.2014 року) передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених ст. 184 Сімейного кодексу України (коли розмір аліментів визначається у твердій грошовій сумі).
Відповідно до ч.2 ст.182СК України (у редакції закону від 17.05.2017 року) розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Прожиткові мінімуми для дітей відповідного віку визначались Законами України «Про державний бюджет України» на кожен відповідний рік.
Крім того, згідно ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, в матеріалах виконавчого провадження маються довідки: ДВНЗ «ПДТУ» та Маріупольського міського центру зайнятості про суми доходів отриманих ОСОБА_1 у спірний період, а саме з червня 2016 року по липень 2017 року, включно.
Також у певні місяці спірного періоду, у звязку з відсутністю відомостей про одержання ОСОБА_1 заробітку (доходу), розрахунок розміру заборгованості по аліментам був здійснений державним виконавцем виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Крім того, у разі коли сума ? частини від місячного доходу боржника була меншою ніж 30 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку у період з 06.2015 року по 05.2017 року державним виконавцем був здійснений розрахунок суми заборгованості по аліментам виходячи з мінімального розміру аліментів на дитину відповідного віку, а у разі коли сума ? частини від місячного доходу боржника була меншою ніж 50 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку у період з 05.2017 року по 07.2017 року, включно, державним виконавцем був здійснений розрахунок суми заборгованості по аліментам також виходячи з мінімального розміру аліментів на дитину відповідного віку.
Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення та збільшення їх розміру.
Відтак, не зважаючи, в якому розмірі були призначені аліменти за рішенням суду від 10.04.2001 року, з 06.2015 року їхній розмір не повинен бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а з 05.2017 року - 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відповідно.
Згідно з ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобовязаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачеві і боржнику у разі, зокрема, подання заяви стягувачем або боржником.
Як вбачається зі скарги предметом її розгляду є розрахунок заборгованості по сплаті аліментів саме за період з 31.06.2015 року по 11.04.2018 року, даний розрахунок було зроблено державним виконавцем на підставі заяви ОСОБА_1 від 05.06.2018 року та отриманий останнім наручно 18.06.2018 року.
Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про правомірність дій державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 при розрахунку суми заборгованості по аліментам за період з червня 2015 року по 11.04.2018 року.
Також, відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено обов'язки і права виконавців.
Відповідно до вимог ст. 18 ч. 1 цього Закону виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Оскільки предметом розгляду скарги, поданої у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України, є саме законність чи незаконність дій державного виконавця, суд виходить з того, що проведення розрахунків та перерахунків за аліментами є обов'язком державного виконавця, і такий обовязок виконано.
Частиною 3 статті 451 ЦПК України визначено, що у разі якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 року № 14, суд
У Х В А Л И В:
В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження №55995082, зацікавлена особа: ОСОБА_3, відмовити.
Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня проголошення ухвали.

Суддя Н.В. Хараджа