Постанова

Іменем України

22 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 630/589/16-ц

провадження № 61-15713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 11 січня 2017 року у складі судді Зінченка О. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року у складі колегії суддів: Малінської С. М., Бровченка І. О., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у 2013 році сторони уклали договір позики, згідно з яким ОСОБА_5 отримав від позивача позику у розмірі 30 000,00 доларів США на строк до 01 грудня 2015 року. Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, грошові кошти не повернув.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 суму основного боргу в розмірі 743 400,00 грн, стягнути з ОСОБА_7 суму боргу в розмірі 100,00 грн, а також вирішити питання судових витрат та витрат на правову допомогу.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 11 січня 2017 року у позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 49 567,05 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладений договір позики, на підтвердження укладення якого у матеріалах справи міститься розписка, а тому відповідач зобов'язаний на підставі статей 1046, 1047 та 1049 ЦК Україниповернути позивачу отримані у борг кошти. При цьому відсутні підстави для стягнення цього боргу з ОСОБА_6, оскільки позивач не надав доказів, що кошти отримані ОСОБА_5 в інтересах сім'ї. Крім того, в тексті договору поруки від 09 грудня 2014 року зазначена лише одна сторона ОСОБА_4, а в графі, де повинні міститись відомості про поручителя інформація відсутня. Ідентифікувати ОСОБА_7, як особу, яка підписала цей договір поруки неможливо, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості із ОСОБА_7

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки заборгованість за договором позики ОСОБА_5 є частково погашеною у розмірі 28 000,00 дол. США.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 11 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суди не врахували, що наданий відповідачем розрахунок за зобов'язанням немає відношення до цього боргового зобов'язання, а стосується іншого договору позики. Крім того, ні позивач ні його представник не змогли взяти участь у розгляді справи у суді апеляційної інстанції, оскільки не були повідомлені про розгляд цієї справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 04 січня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5укладений договір позики, згідно з яким позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 30 000,00 дол. США із терміном повернення до 01 грудня 2015 року.

Відповідачем до суду наданий розрахунок за цим зобов'язанням, в якому зазначено про передачу відповідачем позивачу грошових коштів на загальну суму 28 000,00 дол. США у рахунок виконання зобов'язання за договором позики від 04 січня 2013 року. Розрахунок містить дати передання коштів, суми та підписи сторін договору, у тому числі і позивача.

Відповідно до статті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК Українивстановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти ОСОБА_4 до 01 грудня 2015 року. Оскільки у визначений у розписці строк кошти в повному обсязі повернуті не були, у позивача були підстави для звернення до суду із цим позовом.

Установивши, що ОСОБА_5 частково погасив борг у розмірі 28 000,00 дол. США, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та стягнення з відповідача різниці між наданою сумою позики та повернутою сумою, яка підтверджується розрахунком за зобов'язанням.

Оскільки рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6, ОСОБА_7фактично не є предметом касаційного оскарження ОСОБА_4, то судові рішення в цих частинах не переглядаються, та є такими, що набрали законної сили.

Твердження заявника про те, що розрахунок заборгованості, наданий ОСОБА_5, відрізняється від розрахунку ОСОБА_4, тим, що до суми, яку повернув відповідач дописано «$» (символ, що позначає валюту - долар США), є безпідставними, оскільки позивач ні в суді першої ні в суді апеляційної інстанції на ці обставини не вказував, відповідних доказів не надавав.

Доводи заявника про те, що ОСОБА_4 не було повідомлено про день, час та місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції, є необґрунтованими, оскільки його представника ОСОБА_8 повідомлено про день та час розгляду справи, що підтверджується явочним листом від 27 лютого 2016 року (а. с. 117). Крім того, відповідно до частини п'ятої статті 76 ЦПК України 2004 року вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 11 січня 2017 року та

ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик