Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 569/5085/14-ц

провадження № 61-18091св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідачі за первісним позовом - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 березня 2017 року у складі суддів: Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., Гордійчука С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором.

Позовна заява обґрунтована тим, що 07 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовам якого останньому надано кредит в сумі 294 633,64 швейцарських франків, зі сплатою 8,99% річних, кінцевим строком повернення - по 06 червня 2018 року.

У квітні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з іншим позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором. Позовна заява обґрунтована тим, що 07 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого позичальнику наданий кредит у сумі 460 212,88 швейцарських франків зі сплатою 8,99% річних, з терміном погашення - по 06 червня 2017 року.

Виконання зобов'язань позичальника забезпечувалося заставою нерухомого майна, що належить товариству з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Шкварочка» (далі - ТОВ «Ресторан «Шкварочка»), товариству з обмеженою відповідальністю «ВВ-Сервіс» (далі - ТОВ «ВВ-Сервіс») та порукою ОСОБА_2, ОСОБА_3 В порушення умов договорів про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 допустив утворення заборгованості перед банком, внаслідок чого у ПАТ «УкрСиббанк» виникло право дострокового повернення усієї суми кредиту та стягнення з позичальника та його поручителів, як суми заборгованості по тілу кредитів, так і по відсоткам, а також пені.

Ухвалою Рівненського міського суду від 29 вересня 2014 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» просив: солідарно стягнути з ОСОБА_1 та з кожного окремо поручителя ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «ВВ-Сервіс», ТОВ «Ресторан «Шкварочка» суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 у розмірі 213836,10 швейцарських франків - заборгованості по кредиту та процентам та 39663,06 грн - пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам. Солідарно стягнути з ОСОБА_1 та з кожного окремо з поручителя ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «ВВ-Сервіс», ТОВ «Ресторан «Шкварочка» суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 у розмірі 152 490,54 швейцарських франків - заборгованості по кредиту та процентам та 23419,54 грн - пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам, а також суми судового збору.

24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту № 0 та № 0 від 07 червня 2007 року.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що договори про надання споживчого кредиту № 0 та № 0 суперечать нормам ЦК України, а також Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсними. При підписанні договору було порушено законні права позичальника, як споживача фінансових послуг, банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів позичальника в оману стосовно ціни договорів, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту. Крім того, за доводами позивача договори містять: несправедливі умови, порушують принцип рівності сторін; не містять усіх істотних умов, оскільки не узгоджено мету та ціну кредиту; відсоткову ставку; детальний розпис загальної вартості кредиту; порядок повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування; розмір витрат на страхування, нотаріуса тощо. В порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правових актів Національного Банку України під час укладення цих договорів відповідачем не було надано інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, методику визначення курсу іноземної валюти та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом і відсотками за користування ним.

Ухвалою Рівненського міського суду від 22 грудня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «ВВ-Сервіс» та ТОВ «Ресторан «Шкварочка» про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту закрито.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року в задоволенні позову ПАТ &quht;УкрСиббанк&q?ів; до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту №0 та №0 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 07 червня 2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 07 червня 2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк допустимими доказами не підтвердив обсягу заборгованості позичальника за договорами про надання споживчого кредиту. Банк усупереч нормам матеріального права приховав повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у договорі занижені значення показників умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 23 березня 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 07 червня 2007року, яка утворилась станом на 24 березня 2013 року та складається із тіла кредиту в розмірі 144 971 швейцарських франка 16 сантимів та процентів в розмірі 7 519 швейцарських франка 38 сантимів, всього 152 490 швейцарських франків 54 сантимів та пені в сумі 23 419,54 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 07 червня 2007 року, яка утворилась станом на 24 березня 2013 року та складається із тіла кредиту в розмірі 203 002 швейцарських франка 24 сантимів та процентів в розмірі 10 833 швейцарських франка 86 сантимів, всього 213 836 швейцарських франка 10 сантимів та пені в розмірі 39 663,06 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» понесені витрати по оплаті судового збору при подачі позовів та апеляційної скарги в розмірі 16862,60 грн.

Відмовлено в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту № 0 та № 0 від 07 червня 2007 року.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту № 0 від 07 червня 2007 року та договору про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що в зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договорами про надання споживчого кредиту у нього утворилась заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені. ОСОБА_1 не надано суду доказів, що підтверджували б погашення ним заборгованості по договорах про надання споживчого кредиту повному обсязі. Відсутні підстави вважати, що укладені сторонами договори є недійсними, як такі, що містить несправедливі для ОСОБА_1 умови. ОСОБА_1 не доведено обману під час укладення договорів споживчого кредиту. Умовами договорів про надання споживчого кредиту № 0 та № 0 не було передбачено саме нарахування подвійного розміру процентів, а поручителі не надавали свою згоду на їх підвищення, тому порука, в силу приписів частини першої статті 559 ЦК України, припинилась і підстави для солідарного стягнення боргу з поручителів відсутні.

У квітні 2017 року ОСОБА_1, звернувся з касаційною скаргою, в якій просив оскаржене рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Апеляційний суд не врахував те, що: банк усупереч чинному законодавству приховав повну, об'єктивну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у договорі занижені значення показників умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. Фактичні умови договорів є відмінними від тих умов договорів, які були погоджені позичальником при укладенні, а тому такі договори про надання споживчого кредиту ним би не укладалися. Розрахунки боргу за договорами є неправильними.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення апеляційного суду оскаржується в частині задоволення первісного позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту № 0 та № 0 від 07 червня 2007 року, та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 07 червня 2007 року, договору про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року. В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 травня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 07 червня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кошти в сумі 294 633,64 швейцарських франків, з терміном повернення по 06 червня 2018 року, зі сплатою процентів за користування кредитом на рівні 8,99% річних.

01 грудня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 07 червня 2007 року, відповідно до якої позичальник повинен був сплачувати відсотки з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком проценти. Додаток № 1 до договору «Графік погашення кредиту» викладено в новій редакції.

Суди встановили, що 07 червня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений ще один договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого банк надав позичальнику кошти в сумі 460 212,88 швейцарських франків на термін по 06 червня 2017 року, зі сплатою процентів за користування кредитом на рівні 8,99% річних.

01 грудня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору № 0 від 07 червня 2007 року, відповідно до якої позичальник повинен був сплачувати відсотки з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком проценти. Додаток №1 до договору «Графік погашення кредиту» викладено в новій редакції.

Апеляційний суд встановив, що в зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договорами про надання споживчого кредиту у нього утворилась заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені.

Останній платіж ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 0 здійснений 06 вересня 2013 року, а за договором про надання споживчого кредиту № 0 - 26 лютого 2013 року.

Апеляційний суд встановив, що 21 лютого 2014 року банком на адресу позичальника були направлені вимоги про усунення порушень умов договорів про надання споживчого кредиту та погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення. Банк визнав термін повернення кредиту таким, що настав та вимагає дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит з 32 календарного дня з дати одержання такого повідомлення. При цьому у разі неотримання вищевказаного повідомлення термін повернення кредиту вважається таким, що настав з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику та поручителям повідомлення про дострокове повернення кредиту.

Вказані вимоги позичальником отримані 27 лютого 2014 року, однак заборгованість ОСОБА_1 не погашена.

Апеляційний суд встановив, що внаслідок порушення ОСОБА_1 умов договору про надання споживчого кредиту:

(а) № 0 станом на 24 березня 2013 року утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 152490,54 швейцарських франків, із яких заборгованість за тілом кредиту - 144971,16 швейцарських франків та процентами - 7519,38 швейцарських франків і пеня - 23419,54 грн;

(б) № 0 станом на 24 березня 2013 року утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 213836,10 швейцарських франків, із яких заборгованість за тілом кредиту - 203002,24 швейцарських франків та процентами - 10833,86 швейцарських франків і пеня - 39663,06 грн.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 не надано суду доказів, що підтверджували б погашення ним заборгованості по договорах про надання споживчого кредиту в повному обсязі.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань щодо погашення кредиту, апеляційний суд зробив правильний висновок про задоволення первісного позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту № 0 та № 0 від 07 червня 2007 року.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Апеляційним судом встановлено, що перед укладенням договорів про надання споживчого кредиту банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника; сторони узгодили всі їх істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив (п. 7.12 кредитних договорів), що до їх підписання він уже ознайомився з умовами кредитування; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав оспорювані договори, чим засвідчив отримання вказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору; на момент укладення оспорюваних договорів позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цих правочинів, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договорами із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитами.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довів підстав, передбачених статтями 203, 230 ЦК України, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваних договорів) для визнання недійсним договорів про надання споживчого кредиту № 0 від 07 червня 2007 року та № 0 від 07 червня 2007 року, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду в оскарженій частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскарженій без змін.

Оскільки рішення апеляційного суду в оскарженій частині залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 березня 2017 року в частині задоволення первісного позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту № 0 та № 0 від 07 червня 2007 року, та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 07 червня 2007 року, договору про надання споживчого кредиту №0 від 07 червня 2007 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат