Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 619/908/14-ц

провадження № 61-7017св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року у складі судді Овсянніков В. С. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-701/284/2008, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 92 000 доларів США та зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку кредитні кошти до 25 квітня 2018 року, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом; повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1, 25 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-701/284/2008, відповідно до якого ОСОБА_2 прийняла на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов'язань перед кредитором за кредитним договором як солідарний боржник.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, згідно з яким до товариства перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк».

Зазначив, що в порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 не погашені належні до сплати суми кредиту та не сплачені відсотки, у зв'язку з чим станом на 11 лютого 2014 року у нього виникла заборгованість у розмірі 6 338 917,62 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором склала в сумі 68 935,27 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 16 грудня 2014 року становить 1 070 269,01 грн, заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками - 18 868 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України - 292 939,10 грн, пеня за несвоєчасне повернення суми кредиту - 320 481,93 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України - 4 975 709,51 грн.

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 25 квітня 2008 року № ML-701/284/2008, з урахуванням уточнень, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як поручителя 6 338 917 грн 62 коп. заборгованості за вказаним договором та судові витрати.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 2 363 208 грн 11 коп. заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № ML-701/284/2008, яка складається із: 68 935,27 доларів США, що еквівалентно 1 070 269 грн 01 коп., заборгованості за тілом кредиту; 18 868 доларів США, що еквівалентно 292 939 грн 10 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом; 1 000 000 грн пені.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, тому позивач має право на стягнення кредиту, з урахуванням процентів за користування кредитом та пені, солідарно з позичальника та поручителя.

Зменшуючи розмір пені до 1 000 000 грн, суд, посилаючись на положення частини третьої статті 551 ЦК України, виходив із неспівмірності суми заборгованості за договором та суми нарахованої пені.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на недоведеність існування розміру заборгованості не підтверджені належними і допустимими доказами. Також апеляційним судом відхилені доводи заявника щодо необхідності застосування у цій справі наслідків спливу строку позовної давності з огляду на те, що мало місце його переривання ОСОБА_2 шляхом внесення відповідного платежу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року .

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір по суті заявлених позивачем вимог, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою обставини щодо визначення перебігу строку позовної давності для пред'явлення позовних вимог окремо по кожному платежу, строк сплати якого передбачений кредитним договором. Крім того, перевіряючи обґрунтованість позовних вимог щодо розміру заборгованості, суди не врахували факт дострокового погашення боргу та вартість реалізації заставного майна (будинку) шляхом продажу на прилюдних торгах. Помилковими є також твердження позивача про переривання боржником у березні 2013 року строку позовної давності. Вказував на відсутність правових підстав для солідарного стягнення кредитної заборгованості, у тому числі з поручителя, оскільки ці вимоги пред'явлені після спливу шестимісячного строку з моменту настання вимоги за основним зобов'язанням.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі; зупинено виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року до закінчення касаційного розгляду.

Заперечення на касаційну скаргу від інших учасників до суду не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 25 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-701/284/2008, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 92 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування із кінцевим терміном повернення - 25 квітня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором 25 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № РML-701/284/2008, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № SR-701/284/2008, згідно з умовами якого остання поручилася перед кредитором за належне виконання позичальником ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № ML-701/284/2008.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, згідно з умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов'язання за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № ML-701/284/2008.

Відповідно до статей 1049, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У грудні 2009 року банк звертався до приватного нотаріуса із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року, шляхом реалізації предмета іпотеки - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 який належить ОСОБА_1 на праві власності.

Відповідний виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 18 грудня 2009 року.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом.

Факт реалізації предмета іпотеки представником позивача не заперечувався.

У постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, вимоги позивача щодо нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку дії договору (який було змінено банком) є безпідставними.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», з огляду на положення статті 554 ЦК України, вважало наявними підстави для солідарного стягнення заборгованості з відповідачів, оскільки ОСОБА_2, за договором поруки від 25 квітня 2008 року поручилася перед банком за належне виконання ОСОБА_1 (як позичальником) основного зобов'язання.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач, звернувшись до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення кредитної заборгованості з відповідачів.

Крім того, стороною у спорі - відповідачем ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявлено вимогу про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а. с. 138).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Тобто, позовна давність може бути застосована лише, якщо вимоги про захист порушених прав або інтересів є обґрунтованими, у разі необґрунтованості таких вимог, вони не підлягають задоволенню за необґрунтованістю, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відмовляючи у застосуванні позовної давності, суд першої інстанції вказував, що на момент розгляду цієї справи кредитний договір не припинив своєї дії, оскільки укладений сторонами до 25 квітня 2018 року. При цьому вважав позовні вимоги обґрунтованими.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції також вважав відсутніми підстави для відмови у позові з огляду на пропуск строку звернення до суду з цим позовом, додатково вказавши на переривання ОСОБА_1 строку позовної давності шляхом внесення 01 березня 2013 року на рахунок банку грошових коштів у розмірі 100 грн.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони зроблені без встановлення фактичних обставин справи, що мають правильне значення для її розгляду.

Розрахунком, неодноразово наданим позивачем, спростовуються висновки апеляційного суду про переривання строку позовної давності у березні 2013 року, оскільки останній платіж у розмірі 273,91 доларів США боржник ОСОБА_1 здійснив 20 січня 2009 року, після чого 16 вересня 2010 року у рахунок погашення кредитної заборгованості надійшли грошові кошти у розмірі 19 937,3 доларів США після реалізації предмета іпотеки.

Згідно з пунктом 1.5.1.3 кредитного договору від 25 квітня 2008 року встановлено порядок виконання боргових зобов'язань, відповідно до якого при надходженні до банку коштів для виконання боргових зобов'язань, банк направляє такі кошти на їх погашення у такій черговості, крім випадків, передбачених цим договором: прострочені проценти за користування кредитом; проценти, нараховані на прострочену до повернення суму кредиту; прострочена до повернення сума кредиту; пеня за несплату в строк процентів; пеня за не повернення в строк суми кредиту; строкові проценти за користування кредитом; штраф за нецільове використання кредиту; сума основного боргу за кредитом.

Суди попередніх інстанцій при визначенні розміру заборгованості не дослідили порядок її утворення, що залежить від черговості зарахування внесених позичальником сум, відповідно до визначеного сторонами порядку.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

При новому розгляді справи судам необхідно встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, з урахуванням положень частини другої статті 625, частини другої статті 1050 ЦК України, а також наявність правових підстав та міру відповідальності кожного з відповідачів, з огляду на наявність обставин щодо зміни строку виконання основного зобов'язання.

Крім того, для з'ясування обставин про те, чи мало місце переривання боржниками строку позовної давності, судам відповідно до розрахунку заборгованості та умов кредитного договору щодо черговості зарахування коштів, сплачених боржниками на виконання боргових зобов'язань (пункт 1.5.1.3 кредитного договору), необхідно встановити порядок (час та суму) надходження цих коштів та умови їх зарахування.

Враховуючи відсутність у суду касаційної інстанції процесуальної можливості здійснити перевірку розміру реальної заборгованості на момент зміни строку виконання основного зобов'язання для вирішення питання про застосування позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктами 1-3 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк