ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/40/18 Справа № 211/5415/17 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання та приватизацію, -

В С Т А Н О В И Л А:

24 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на проживання та приватизацію. Просив, визнати за ним право на проживання та приватизацію нерухомого майна, а саме: квартири за адресою АДРЕСА_1, а також просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн (а.с.1-2).

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2018 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на проживання та приватизацію відмовлено (а.с.80-81).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (83-84).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 28 серпня 1993 року (а.с.7).

Відповідно до довідки наданою КП Дніпропетровської області "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" право власності на нерухоме майно, де мешкають та зареєстровані позивач та відповідач, а саме за адресою: АДРЕСА_1, станом на 31.12.2012, не зареєстроване (а.с.24).

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2018 року витребувано від Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті Ради ордер № 48 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1, який виданий родині, що складається з трьох осіб: ОСОБА_3 (ОСОБА_2) та її дітей - ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с.79).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що порушенні його права, а саме право на проживання та приватизацію. По теперішній час він зареєстрований, а тому має право проживати за місцем реєстрації.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 5 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Із змісту наведених норм права та відповідно до судової практики Верховного Суду України право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються.

У разі, коли жодне право особи, яка звернулась із позовом не порушене і не оспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає.

Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну обов'язкову для всіх судів України правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував норми матеріального права, а саме ст.1, 3, 11 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також те, що відповідно до повідомлення голови Довгинцівської у місті ради, наданого на підставі заяви ОСОБА_1 щодо приватизації квартири, зазначено, що одним із документів необхідних для приватизації житла є заява-згода наймача на приватизацію. Вразі не бажання члена сім'ї брати участь в приватизації, особа має написати відмову, що засвідчується нотаріально.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

У аспекті вимог ч. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Отже, слід виходити з того, чи виникає взагалі у громадянина право на приватизацію, чи підлягає такий об'єкт приватизації та чи дотримано громадянином всіх процедур для проведення приватизації.

Саме тому у справах щодо приватизації квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з'ясуванню підлягають: обставини щодо того, чи є ці приміщення об'єктами приватизації відповідно до вимог згаданих законів; склад осіб, які постійно, як члени сім'ї наймача проживають у спірних приміщеннях або за якими зберігається право на проживання; термін та законність підстав їх реєстрації та фактичного проживання у квартирах/гуртожитках; наявність у них власного житла та чи є вони громадянами України і чи не використано ними право на приватизацію державного житлового фонду раніше в повному обсязі (Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 12.01.2017, № 9-48/0/4-17 "Узагальнення судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків").

Матеріали справи не містять відомостей, що позивач звертався з питанням приватизації спірного нерухомого майна і йому було відмовлено.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволенню.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: