Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 635/382/17

провадження № 61-17152св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котеленець А. В., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила визначити місце проживання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю (ОСОБА_3) у квартирі АДРЕСА_1, негайно відібрати дитину у відповідача та повернути її за місцем проживання матері.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що з липня 2014 року до 21 листопада 2016 року вона проживала зі ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_5.

Посилаючись на те, що донька проживає з відповідачем, який у добровільному порядку повернути дитину матері відмовляється, у позасудовому порядку згоди щодо місця проживання дитини вони не дійшли, просила позов задовольнити.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов, в якому з урахуванням уточнень просив визначити місце проживання доньки з батьком у квартирі АДРЕСА_2 та стягнути з ОСОБА_3 на його користь аліменти на доньку ОСОБА_5 у розмірі 2 500 грн щомісяця.

Свої вимоги мотивував тим, що з 01 жовтня 2016 року донька проживає з ним, мати дитини участі у її вихованні не приймає, кошти, які отримує як державну допомогу при народженні дитини, витрачає на власні потреби, дитиною майже не цікавиться.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3

Вирішено відібрати малолітню ОСОБА_5 від батька ОСОБА_4 та передати її матері ОСОБА_3

В частині відібрання дитини рішення суду допущено до негайного виконання.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3, а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та визначаючи місце проживання малолітньої дитини разом із матір'ю, суд першої інстанції керувався положеннями Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (Конвенція), статтею 161 СК України та виходив із відсутності у справі виняткових обставин, які могли б виправдати розлучення дитини зі своєю матір'ю.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_4

У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Такий висновок апеляційний суд мотивував необхідністю дотримання прав та інтересів малолітньої ОСОБА_5 на гармонійний розвиток та належне виховання.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення її позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_6 вказувала, що вона має можливість забезпечити належні умови для проживання доньки, виконує свої батьківські обов'язки та займається вихованням дитини, працює та має самостійний дохід, спиртні напої і наркотичні засоби не вживає, у зв'язку з чим просила відібрати малолітню доньку у відповідача та визначити її місце проживання разом із нею.

Визначаючи місце проживання малолітньої дитини разом із матір'ю, суд першої інстанції виходив із відсутності у справі виняткових обставин, які могли б виправдати розлучення дитини зі своєю матір'ю.

Апеляційний суд, врахувавши висновок органу опіки та піклування, виходив із доцільності визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки такий спосіб визначення місця проживання буде відповідати якнайкращим її інтересам.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Встановлено, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу й ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_5

З 21 листопада 2016 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають окремо, малолітня ОСОБА_7 залишилася проживати з батьком та бабусею - матір'ю ОСОБА_4

Відповідно до довідки ТОВ «Системи прогресивної очистки» ОСОБА_4 з 10 березня 2017 року працює у товаристві менеджером з постачання в адміністрацію.

Згідно з наданою комунальним закладом охорони здоров'я «Обласна стоматологічна поліклініка» характеристикою на ОСОБА_3, яка з 2011 року працювала в зазначеному закладі на посаді завідувача лікувальним відділенням № 1, а на теперішній час - на посаді лікаря-стоматолога хірурга, остання за місцем роботи характеризується позитивно. З 11 липня 2016 року до 20 квітня 2019 року ОСОБА_3 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.

Відповідно до висновку Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 23 травня 2017 року дитина проживає разом із батьком.

При цьому, висновок також містить позитивну інформацію стосовно забезпечення матері й батька дитини житлом, роботою та належними умовами для проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вищезазначене не врахував.

Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та визначаючи місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком, суд апеляційної інстанції, послався на те, що ОСОБА_3 в судове засідання суду апеляційної інстанції жодного разу не з'явилась, заперечень на апеляційну скаргу ОСОБА_4 не надала, справою не цікавилась.

При цьому, суд не звернув увагу на пояснення ОСОБА_8 від 11 серпня 2017 року, відповідно до яких ОСОБА_6 забрала доньку від нього 22 червня 2017 року і з цього приводу він неодноразово (25 червня 2017 року, 02 липня 2017 року, 16 липня 2017 року, 20 липня 2017 року) звертався до правоохоронних органів.

Листом Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_4 повідомлено, що його звернення щодо колишньої цивільної дружини ОСОБА_6, яка перешкоджає бачитись із малолітньою донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у встановленому законом порядку зареєстроване у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень при вчиненні кримінального правопорушення.

Зазначеним обставинам суд апеляційної інстанції оцінки не надав та з урахуванням вищенаведеного не з'ясував, із ким із сторін на теперішній час проживає малолітня дитина.

Крім того, суд не врахував вік дитини - дівчинки (2 роки), перебування матері у відпустці по догляду за малолітньою дитиною (до 20 квітня 2019 року), не з'ясував характер роботи батька та його можливість особисто здійснювати необхідний догляд за дитиною, а також із ким знаходиться дитина під час роботи батька.

Крім того, суд не звернув увагу на те, що висновок органу опіки та піклування є поверхневим, без урахування інтересів малолітньої дитини.

Тобто апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції, не надав оцінку всім зібраним у справі доказам, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат