___________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4075/18
Провадження № 2/520/4319/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгорової Н.Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 05 квітня 2018 року звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 10 жовтня 1980 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №2302 від 10 жовтня 1980 року.

Позивач зазначив, що за час перебування у шлюбі з відповідачем, вони мають спільних двох повнолітніх дітей: сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Неповнолітніх спільних дітей, як стверджує позивач, сторони не мають.

В позовній заяві позивач просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що подружні стосунки між ними не підтримуються протягом останніх 15 років, у них з відповідачем різні характери, погляди на життя, примирення між ними неможливе, шлюб має формальний характер.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23 квітня 2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження по цивільній справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

30 травня 2018 року у підготовчому судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позовна заява нібито підписана від імені позивача ОСОБА_1, однак це не відповідає дійсності, оскільки її чоловік перебуває в Польщі.

Також відповідачем у підготовчому судовому засіданні було заявлено клопотання про надання сторонам часу для примирення, оскільки зазначила, що сімє для неї є сенсом її життя та вона вважає за можливе зберегти сімю.

Судом у підготовчому судовому засіданні 30 травня 2018 року було частково задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 та надано сторонам по справі строк для примирення терміном до 13 серпня 2018 року.

30 липня 2018 року до суду надійшла заява від позивача ОСОБА_1 від 29 липня 2018 року, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованою в реєстрі за №1253, в якій позивач ОСОБА_1 підтвердив, що позовна заява по справі №520/4075/18 про розірвання шлюбу подана саме ним, яку він підтримує, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності (а.с.45).

У підготовче судове засідання призначене на 13 серпня 2018 року відповідач ОСОБА_2 та її представник не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, що підтверджується довідковим листом про особисте сповіщення від 30 травня 2018 року, однак 09.08.2018 року надала до суду заяву про відкладення слухання справи, у звязку з хворобою.

13 серпня 2018 року підготовче судове засідання будо переназначено на 19 вересня 2018 року о 11 годині 00 хвилин, у звязку з перебуванням головуючого по справі у щорічній основній відпустці, що підтверджується відповідною довідкою від 13 серпня 2018 року наявною в матеріалах справи.

У підготовче судове засідання призначене на 19 вересня 2018 року о 11 годині 00 хвилин відповідач ОСОБА_2 та її представник не зявились, про дату, час і місце проведення якого відповідач повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про направлення судової повістки, яка була не вручена, у звязку з відмовою одержувача від отримання, про причини неявки суд не повідомила.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30 жовтня 2018 року о 14 годині 00 хвилин.

Позивач у судове засідання не зявився, однак в матеріалах справи, як вже зазначалось, наявна заява від позивача, в якій останній позовні вимоги підтримав, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності.

У судове засідання призначене на 30 жовтня 2018 року о 14 годині 00 хвилин відповідач ОСОБА_2 та її представник не зявились, про дату, час і місце проведення якого представник відповідача повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки наявним в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 ст. 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сімї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Згідно з відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області (а.с.23), ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована з 08.02.1995 року за адресою: АДРЕСА_1, та саме за цією адресою судом надсилалась судова кореспонденція рекомендованим листом з повідомленням на імя відповідача.

Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа ОСОБА_6 проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуюче вищевикладене, повторну неявку відповідача по справі, повідомленого належним чином про дату, час і місце проведення судового засідання, не повідомивши суд про причини неявки, з урахуванням заяви позивача про розгляд справи за його відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 жовтня 1980 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7, про що 10 жовтня 1980 року складено відповідний актовий запис №2302. Під час укладення шлюбу, ОСОБА_7 змінила прізвище на «Сафонова».

Сторони спільних неповнолітніх дітей не мають.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя.

Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Шлюб це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сімї.

Добровільність шлюбу одна з основних його засад.

Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.

За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сімї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз сімю шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Як вбачається з пояснень позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має.

Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства.

Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок.

Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них.

У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу.

Крім того, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обовязково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У звязку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.».

Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Крім того, суд зазначає, що суд не зобовязаний призначати строк для примирення, це робиться лише тоді, коли збереження шлюбу можливо на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тих підставах, що є морально-правовою основою шлюбу. Питання про визначення строку для примирення має вирішуватися судом після зясування обставин справи, з урахуванням фактичних взаємин подружжя, мотивів та причин розлучення. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу.

Враховуючи все вищевикладене, а також те, що за клопотанням відповідача ОСОБА_2 суд надавав сторонам по справі строк для відновлення шлюбних стосунків, однак, після чого, позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, суд приходить до висновку, що сім'я розпалася остаточно, шлюб носить формальний характер, подружні стосунки між сторонами не підтримуються, подальше сумісне проживання суперечить інтересам позивача, а тому позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 77, 81, 141, 211, 263-265, 352, 354 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, ст.ст. 110, 112, 113 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: 65104, АДРЕСА_2) до ОСОБА_2 (місце проживання: 65104, АДРЕСА_2) про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище російською ОСОБА_7) ОСОБА_8, зареєстрований 10 жовтня 1980 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №2302 від 10 жовтня 1980 року.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище російською ОСОБА_7) ОСОБА_8 вважати розірваним у день набрання чинності цим рішенням.

Відповідачеві ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище російською ОСОБА_7) ОСОБА_8 після розірвання шлюбу залишити прізвище «Сафонова».

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено - 30 жовтня 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.