ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/162/18 Справа № 211/3630/17 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д.М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони справи: позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 27 лютого 2018 року, ухваленого суддею Ніколенко Д.М. у м.Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 27 лютого 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя. В мотивування заявлених вимог послалась на те, що з 12 серпня 2000 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням суду від 04.08.2014 шлюб між ними розірваний. В період шлюби 06.06.2013 вони на спільні кошти придбали автомобіль KIA RIO 1,6 кузов НОМЕР_2, номер НОМЕР_1, вартість якого становила 152800,00 грн. Після розірвання шлюбу відповідач вивіз з їх спільної квартири необхідне йому майно, особисті речі та забрав у своє користування зазначений автомобіль, запропонувавши вирішити питання з розподілом майна пізніше. Проте питання щодо розподілу автомобіля не вирішено, тому вона з метою захисту своїх прав просила суд визнати за нею право власності на ? частину автомобілю KIA RIO 1,6 кузов НОМЕР_2, номер НОМЕР_1.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 лютого 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобілю KIA RIO 1,6 кузов НОМЕР_2, номер НОМЕР_1.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, що спірний автомобіль був придбаний ним за власний особистий кошт, отриманий у позику від його матері ОСОБА_5, яка отримувала грошові перекази від родичів із-за кордону.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла письмова заява з проханням розглянути його апеляційну скаргу за його відсутності, а також наполягає на задоволенні вимог апеляційної скарги у повному обсязі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що сторони з 12 серпня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був між ними розірваний 04 серпня 2014 року рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу (а.с.4).

В період шлюбу сторонами по справі був придбаний автомобіль KIA RIO 1,6 кузов НОМЕР_2, номер НОМЕР_1, який за даними Територіального сервісного центру №1243 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 31.08.2017 за №31/4-1243-864, станом на 30 серпня 2017 року зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с.26).

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності, як основне і невідчужуване право людини.

В ст.1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, сформульовані основні принципи здійснення правомочностей власника, як-от: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 355 ЦК України.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

З огляду на те, що спірне майно автомобіль було придбано сторонами за кошти подружжя в період шлюбу, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про рівність часток кожного із співвласників по ?.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 послався на те, що спірний автомобіль він придбав на свої власні особисті кошти які позичив у своєї матері ОСОБА_5 Проте, дані твердження не підтверджені належними та допустимими доказами.

Обов'язок доведення заявлених вимог законодавством покладено на сторони. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

На суд покладається обов'язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.57 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ст.ст. 59, 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення закріплено й у статтях 76-81 ЦПК України, в редакції від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як видно з матеріалів справи на підтвердження того, що відповідач придбав спірний автомобіль за власні кошти позичені у матері ОСОБА_5, ним надані заяви на видачу готівки - виплата переказу на ім'я ОСОБА_5 : №103 від 21.05.2013 на суму 4000 доларів США, еквівалент у гривнях -31972; №118 від 24.05.2013 -5000 доларів США, еквівалент у гривнях -39965; №131 від 28.05.2013 - 1000 доларів США, еквівалент у гривнях-7993; №6 від 04.06.2013 - 2000 доларів США, еквівалент у гривнях 15986 ( а.с.56-59).

Надані відповідачем докази підтверджують той факт, що його матір ОСОБА_5 в кінці травня і на початку червня 2013 року отримувала від родичів перекази грошових коштів і ніяким чином не підтверджують того, що отримані нею грошові кошти були позичені нею відповідачу для придбання автомобілю, оскільки ОСОБА_2 не надані суду докази, які б в розумінні ст.1047 ЦК України підтверджували цю позику.

Пояснення ОСОБА_5, яку в апеляційній скарзі просив допитати відповідач, на думку колегії суддів, не мають правового значення для вирішення спірного питання, оскільки вона є зацікавленою особою, зі сторони відповідача, є його рідною матір'ю, у якої вочевидь пряма зацікавленість у вирішенні спірного питання, з огляду на припинення шлюбних відносин між сторонами.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 27 лютого 2018 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: