Ухвала

22 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 241/372/15-ц

провадження № 61-632св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Першотравнева нотаріальна контора Донецької області,

розглянув заяву судді Ступак О. В. про самовідвід у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Лопатіної М. Ю., Принцевської В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Першотравнева нотаріальна контора Донецької області, про встановлення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини.

Свої позовні вимоги позивачобґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, яка заповіла йому все належне їй на день смерті майно. Протягом шести місяців він не подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини та пропустив цей строк із поважної причини, оскільки за станом здоров'я, поганим почуттям, у зв'язку з перенесеною у 2006 році черепно-мозковою травмою є інвалідом ІІІ групи, із 18 березня по 02 квітня 2014 року перебував на лікуванні в неврологічному відділенні міської лікарні № 4, а потім лікувався дистанційно, тому не міг звернутися до нотаріальної контори та особисто подати заяву про прийняття спадщини. Крім того, зазначив, що із оголошення у пресі йому стало відомо, що нотаріус розшукує його як спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_6

Посилаючись на викладене, позивач просив визначити йому додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини, визнати поважною причину пропуску ним цього строку.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.Визнано поважною причину пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини. Визначено ОСОБА_4 додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, в один місяць із дня ухвалення судом рішення.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що зазначені позивачем причини пропущення ним строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, а саме: незнання про існування заповіту та хвороба заявника (є інвалідом), є поважними. Крім того, рішенням місцевого суду не порушуються права ОСОБА_5, оскільки вона не є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6, а відповідно до положень статті 1254 ЦК України складений ОСОБА_6 23 липня 2011 року на ім'я ОСОБА_5 заповіт скасовано новим заповітом, складеним ОСОБА_6 20 червня 2012 року на ім'я ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що судом залишено поза увагою, що спадкодавець ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і серед визначених позивачем причин неподання вчасно до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини лише одна стосується шестимісячного строку із часу відкриття спадщини, а саме: перебування на лікуванні у період із 18 березня по 02 квітня 2014 року, однак до суду із цим позовом ОСОБА_4звернувся у березні 2015 року. Інша обставина, а саме: перенесена у 2006 році черепно-мозкова травма, мала місце задовго до смерті спадкодавця, тобто відкриття спадщини, тому жодним чином не може бути причиною пропущення позивачем установленого законом строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Посилання позивача на погане самопочуття і дистанційне лікування не підтверджено жодним доказом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому помилковим є висновок суду про визнання поважною причини пропущення позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини стосовно незнання його про існування заповіту, складеного спадкодавцем на його ім'я.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 21 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 Вирішено питання судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач був обізнаний про наявність заповіту ОСОБА_6 на його ім'я, оскільки приймав участь в організації його оформлення, що підтверджується копією матеріалів кримінального провадження, в яких містяться пояснення свідка ОСОБА_8, який давав свідчення про такі обставини. Позивачем не наведено конкретних обставин пропущення строку для подання заяви в нотаріальну контору і не надано належних доказів поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини за період із 03 квітня 2014 року по 14 червня 2014 року. Посилання позивача на погане самопочуття і факт дистанційного лікування нічим не підтверджено. Крім того, позивач звернувся до суду з цим позовом лише у березні 2015 року.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2017року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказує на те, що ОСОБА_5 пропустила строк для подання апеляційної скарги без поважних причин, що стало підставою для незаконного перегляду рішення суду першої інстанції та порушення принципу правової визначеності. Крім того, він не знав про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, повісток не отримував.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду для розгляду цієї справи визначено суддю-доповідача Ступак О. В. та колегію суддів Першої судової палати, до якої входять судді: Погрібний С. О., Усик Г. І.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Суддею-доповідачем Ступак О. В. у цій справі заявлено самовідвід.

Заява підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об'єктивності судді.

Відповідно до частини першої статті 40 ЦПК України питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожен має право при визначенні його цивільних прав і обов'язків на справедливий публічний розгляд справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Згідно із Бангалорськими принципами поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об'єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов'язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об'єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходить не тільки з суб'єктивного критерію, але й об'єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (Рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).

Також у своєму рішенні «Газета Україна-центр» проти України» Європейський суд з прав людини наголошував, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб'єктивного і об'єктивного критеріїв. У контексті суб'єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об'єктивного критерію слід визначити чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться». На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти в громадськість (пункти 28-32).

Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з'являться докази на користь протилежного.

Згідно з об'єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об'єктивно виправдані.

Так, ухвалою колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року, до складу якої входила суддя-доповідач Ступак О. В., надано оцінку доказам наданим ОСОБА_4 щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, а саме: спадкодавець померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і серед визначених позивачем причин неподання вчасно до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини лише одна стосується шестимісячного строку із часу відкриття спадщини, а саме: перебування на лікуванні у період із 18 березня по 02 квітня 2014 року, однак до суду із цим позовом ОСОБА_4 звернувся у березні 2015 року; перенесена у 2006 році черепно-мозкова травма, мала місце задовго до смерті спадкодавця, тобто відкриття спадщини, тому жодним чином не може бути причиною пропущення позивачем установленого законом строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини; незнання про існування заповіту, складеного спадкодавцем на ім'я позивача не є поважною причиною для пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Зважаючи на те, що кожна із сторін вправі сподіватися на об'єктивне рішення у справі та коли у стороннього спостерігача не могло б виникнути сумнівів у неупередженості судді та враховуючи те, що суддя Ступак О. В. брала участь у вирішенні вищезазначеної справи в суді касаційної інстанції як суддя-доповідач та висловила свою думку щодо заявленого ОСОБА_4 позову, отже вона не може брати участь у розгляді цієї справи у Верховному Суді.

Керуючись статтями 36, 37, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву про самовідвід судді Ступак Ольги В'ячеславівни задовольнити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик