Справа № 297/1908/18
31 жовтня 2018 року м. Берегове
Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Гал Л. Л., за участю секретаря Адамчо К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 2300 доларів США, що згідно курсу НБУ (станом на 29.08.2018 року становить 64 517,80 гривень), зазначивши, що 01.04.2016 року він, позивач, надав відповідачу автомобіль марки «AUDI 80», 1986 року випуску, шасі № WAUZZZ82ZGA204903, у володіння. Крім цього, позивач надав відповідачу довіреність на право розпорядження даним автомобілем, взамін на, що останній зобовязався виплатити до 31.08.2016 року грошові кошти у сумі 2 300 доларів США, про що надав відповідну розписку в присутності свідків. Однак, протягом двох років відповідач не повернув позивачу навіть і частину боргу, у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача 2300 доларів США.
Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, подав заяву, згідно якої просив провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечив (а.с. 13).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання також не зявився, увідповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відзив щодо позову не подав.
Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного.
Згідно розписки від 01.04.2016 року відповідач ОСОБА_2 за відчуження автомобіля марки «AUDI 80», 1986 року випуску, шасі № WAUZZZ82ZGA204903, зобовязується виплатити грошову суму в розмірі 2300, в якості заборгованості від вартості по відчуженню автомобіля позивачу ОСОБА_1 в строк до 31.08.2016 року (а.с. 5).
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Статтею 1049 ч. 1 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 надав відповідачу автомобіль марки «AUDI 80», 1986 року випуску, шасі № WAUZZZ82ZGA204903, у володіння, що підтверджується розпискою відповідача, згідно якої останній зобовязався виплатити до 31.08.2016 року грошові кошти у сумі 2 300 доларів США.
Отже, боржник ОСОБА_2 не виконав, вказане у розписці зобов'язання, та не погасив борг.
Згідно до ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Однак, при вирішенні вказаного спору суд вважає необхідним врахувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України 6-79цс14 від 02.07.2014 року, де зазначено наступне.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Відтак, у національній валюті України підлягає стягненню з ОСОБА_2 борг в користь ОСОБА_1.
Отже, грошові кошти у передбачений строк 31.08.2016 року позичальником не було повернуто, тому вимоги ОСОБА_1 є підставними і такими, що підлягають до часткового задоволення, а саме слід задоволити стягнення грошових коштів у національній валюті України - 64 778,21 гривень, що еквівалентно курсу НБУ 2300 доларам США (2816,4437 гривень за 100 доларів США).
Відповідно до ч. 1 ст. 12 та ч.ч. 3, 4 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263, 265, 280, 284, 288, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 526, 625,1046, 1047, 1049 ЦК України,постанова Верховного Суду України 6-79цс14 від 02.07.2014 року
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, б/н, Берегівського району, Закарпатської області, в користь ОСОБА_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 64 778 (шістдесят чотири тисячі сімсот сімдесят вісім) гривень 21 копійку, що згідно курсу НБУ станом на 31.10.2018 року (2816,4437 гривень за 100 доларів США) дорівнює 2300 (дві тисячі триста) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Берегівський районний суд.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя ОСОБА_3.