Справа №442/5536/18
Провадження №2/442/1919/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючого судді Павлів З.С.

за участю секретаря судового засідання - Михавко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визначення місця проживання дитини,

з участю представника позивача: ОСОБА_4

представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської радиЯким І.С.,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання дочки ОСОБА_6 разом із нею в зв'язку з відсутністю згоди між батьками щодо визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачем у сторін народилася дочка, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Сімферопольського районного суду Автономної республіки Крим від 20.09.2010 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Зазначає, що місце проживання дитини має бути визначено за місцем її проживання так як між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечила.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Дрогобицької міської ради Яким І.С. з приводу задоволення позову не заперечив, враховуючи інтереси дитини просив такий задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час такого шлюбу у сторін народилися дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується копією свідоцтво про народження НОМЕР_2.

Згідно рішення Сімферопольського районного суду Автономної республіки Крим від 20.09.2010 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Як вбачається з довідки від 15.04.2015 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_6 фактично проживає в АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1.

Зі змісту ч.4 ст.19 СК України вбачається, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно акту обстеження умов проживання, складеного уповноваженими особами відділу служби у справах дітей, житлово-побутові умови проживання сім'ї ОСОБА_6 є належними для проживання дітей. Крім цього, діти доглянуті, мають все необхідне відповідно до віку та потреб.

Між сторонами на даний час існує спір щодо визначення місця проживання їх спільної дочки.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно з положеннями ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

На переконання суду, проживання спільної дитини сторін з матір'ю відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

При цьому, судом враховується можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини.

Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачем може зашкодити її інтересам, матеріалами справи не встановлено.

Між тим, суд вважає, що дитина потребує, перш за все, жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому, на даному етапі, їх дочці однозначно буде краще проживати з матір'ю.

За приписами ст.ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що батько дитини не обмежений у своєму праві на спілкування з дочкою, турботу відносно останньої та участь у вихованні дитини, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір'ю відповідатиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265,273, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 704,80 гривень судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 24.10.2018.

Суддя Павлів З.С.