Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 0907/2-8197/2011

провадження № 61-8916св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2014 року у складі судді Островського Л. Є. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Беркій О. Ю., Горблянського Я. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2011 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «УкрСиббанк» посилалося на те, що 20 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 38 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних та кінцевим терміном повернення - 19 серпня 2014 року. З метою належного і своєчасного виконання зобов'язань за Кредитним договором 20 серпня 2007 року між банком і ОСОБА_2 (поручитель) було укладено договір поруки № 0-П (далі - Договір поруки), за умовами якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позивальником усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору. ОСОБА_1 не виконувала належним чином взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим станом на 13 квітня 2011 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 435 779 грн 72 коп., що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 54 695,34 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 33 928,37 доларів США, що еквівалентно 270 320 грн 90 коп.; заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом - 16 643,33 доларів США, що еквівалентно 132 604 грн 07 коп.; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 2 032,37 доларів США, що еквівалентно 16 192 грн 71 коп.; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом - 2 028,52 доларів США, що еквівалентно 16 162 грн 04 коп.; штрафних санкцій за договором - 500 грн. Враховуючи викладене, банк просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2012 року позивача ПАТ «УкрСиббанк» замінено на правонаступника ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Кредитним договором в сумі 435 779 грн 72 коп., що за курсом НБУ станом на 13 квітня 2011 року становить 54 695,34 доларів США, 1 700 грн витрат на оплату судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 неналежним чином виконувала взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню на користь банку з позичальника та поручителя.

В апеляційному порядку справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Кредитним договором у сумі 1 288 566 грн 92 коп., що еквівалентно 50 571,70 доларів США., яка складається із: заборгованості за простроченим кредитом у розмірі 33 928,37 доларів США, що еквівалентно 864 494 грн 87 коп.; заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом - 424 072 грн 05 коп. В задоволенні решти позовних вимог та у задоволенні позову до ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 2 823 грн судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з неї на користь банку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 пені та штрафу, апеляційний суд виходив з того, що до ПАТ «Дельта Банк» як правонаступника не перейшло право вимоги щодо неустойки. Відмовляючи банку у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції виходив з того, що визначений частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строк пред'явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення боргових сум повинен обчислюватися з 20 грудня 2008 року (наступного дня після видачі судового наказу). Оскільки вимога банку була заявлена до поручителя більш ніж через шість місяців (18 листопада 2011 року) після настання строку виконання зобов'язань, то порука припинила свою дію.

У травні 2016 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2016 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що детальний розрахунок кредитної заборгованості було подано банком 14 квітня 2016 року з порушенням норм процесуального права, тому він не міг бути прийнятий апеляційний судом. Апеляційний суд залишив поза увагою клопотання відповідачів про застосування загальної та спеціальної позовної давності до спірних правовідносин та не звернув уваги на ту обставину, що станом на 25 січня 2012 року заборгованість відповідачів була списана ПАТ «УкрСиббанк», тому останній не міг передати її ПАТ «Дельта Банк». В матеріалах справи відсутні докази про передачу ПАТ «УкрСиббанк» позивачу прав та обов'язків за Кредитним договором. ОСОБА_1 не отримувала кредиту в зазначеній у договорі сумі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 19 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У листопаді 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладений 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», є чинним. Будь-які рішення про недійсність цього договору відсутні. Позовна давність для звернення до суду за захистом свого порушеного права банком не пропущена, оскільки перервалася подачею заяви про видачу судового наказу.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 лютого 2018 року справу № 0907/2-8197/2011 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції оскаржуються представником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 лише в частині задоволених позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, тому переглядаються Верховним Судом тільки в цій частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що 20 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 38 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних та кінцевим терміном повернення - 19 серпня 2014 року.

Того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою погоджено Додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», Додаток № 3 «Тарифи банку». Пункт 1.3.5. викладено в наступній редакції: «Позичальник згідно з умовами договору сплачує банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі». Пункт 5.2. договору доповнено новим абзацом та визначено, що у випадку настання обставин, передбачених, зокрема підпунктами «а», «б» пункту 5.2. договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється у розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до пункту 1.3.1. договору. У випадках, передбачених підпунктом «в» пункту 5.2. договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10 % для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5 % для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно з пунктом 1.3.1. договору.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань 20 серпня 2007 року між банком і ОСОБА_2 було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позивальником усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору

Встановлено, що ОСОБА_1 не виконувала належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість станом на 13 квітня 2011 року в розмірі 435 779 грн 72 коп., що за курсом НБУ становить 54 695,34 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 33 928,37 доларів США, що еквівалентно 270 320 грн 90 коп.; заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом - 16 643,33 доларів США, що еквівалентно 132 604 грн 07 коп.; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 2 032,37 доларів США, що еквівалентно 16 192 грн 71 коп.; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом - 2 028,52 доларів США, що еквівалентно 16 162 грн 04 коп.; штрафних санкцій за договором - 500 грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 та статті 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким банк продав (переуступив) позивачу кредитний портфель, що включає в себе кредитні договори, в тому числі Кредитний договір, укладений між банком та ОСОБА_1 та Договір поруки, укладений між банком та ОСОБА_2

Згідно з пунктом 1.1. Кредитного договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в сумі 38 тис. доларів США, що еквівалентно 191 900 грн, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі.

Пунктом 1.2.2. Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з Додатком № 1 до договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток № 1 до договору), але у будь-якому випадку не пізніше 19 серпня 2014 року. Строк сплати процентів визначено підпунктом 1.3.4. пункту 1.3. Кредитного договору, зокрема сплата процентів встановлена з 01 по 19 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за яким такі були нараховані банком.

Сторони погодили, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з пунктом 1.2.2. цього договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення (підпункт 6.1.2. пункту 6.1. Кредитного договору).

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями, із зазначенням 19 числа кожного місяця датою сплати грошових коштів. При цьому місячний платіж становить 452,38 долари США. Відповідно також встановлено щомісячні суми на погашення відсотків, що відображено у графіку платежів, визначено сукупну вартість кредиту - Додатки №№ 1, 2 до договору.

Отже, поряд із встановленням строку дії договору сторони визначили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Апеляційним судом встановлено, що останній платіж за Кредитним договором позичальником було здійснено у червні 2008 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки тощо).

В силу статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Якщо умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Викладене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 01 липня 2015 року у справі № 6-331цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 від 30 вересня 2015 року.

Згідно з пунктом 6.2. Кредитного договору у разі застосування банком права, передбаченого пунктом 6.1.2. Кредитного договору порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою за адресою позичальника. Терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов'язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов'язань позичальника за договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку. Терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 41 (сорок першого) календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит.

Апеляційним судом встановлено, що 13 травня 2008 року банк (кредитор) надіслав ОСОБА_1 вимогу № 137-41/598 про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором протягом 31 календарного дня з моменту отримання цієї вимоги.

Згідно з умовами Кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк АКІБ «УкрСиббанк» використало право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, кредитор використав передбачене вищенаведеною частиною другою статті 1050 ЦК України право на односторонню зміну строку виконання основного зобов'язання, тому саме із зміненого банком дня виконання основного зобов'язання починається відлік трирічного строку для пред'явлення вимоги до боржника.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Враховуючи, що вимогу про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором позичальник отримав 03 червня 2008 року (а. с. 13, т. 1), кредитором у порядку реалізації свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, було змінено строк виконання основного зобов'язання - повернення кредиту у повному обсязі, починаючи з 32 дня після отримання вимоги, тобто 04 липня 2008 року.

Своїми діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим його право нараховувати передбачені Кредитним договором проценти за кредитом після направлення вимоги припинилося.

Разом з тим апеляційним судом встановлено, що 18 грудня 2008 року банк звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про дострокове стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суми заборгованості за Кредитним договором, яка виникла станом на 11 грудня 2008 року в розмірі 274 239 грн 03 коп. Сума вказаної заборгованості визначена з урахуванням прострочення графіку погашення кредиту на 175 днів за основним боргом та на 145 днів - за відсотками.

19 грудня 2008 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області було видано судовий наказ про стягнення загальної суми заборгованості у розмірі 274 239 грн 03 коп. Однак ухвалою цього ж суду від 30 січня 2009 року судовий наказ скасовано за заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та роз'яснено банку право на пред'явлення позову до суду в загальному порядку.

Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255цього Кодексу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до частини першої статті 95 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України 2004 року, перериває перебіг строку позовної давності.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14.

Оскільки вимога банку про дострокове повернення кредиту та процентів за користування кредитом позичальником виконана не була, а поданням заяви про видачу судового наказу банк перервав позовну давність, він вправі у межах позовної давності, перебіг якої почався заново після переривання, пред'явити до боржника вимогу про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) та відсотків за користування кредитом, нарахованих станом на 04 липня 2008 року.

З цим позовом банк звернувся до суду в листопаді 2011 року, тобто в межах трирічної позовної давності після її переривання 18 грудня 2008 року.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за кредитом ОСОБА_1 станом на 04 липня 2008 року її заборгованість за тілом кредиту складала 33 928,37 доларів США, а заборгованість за процентами за користування кредитом - 345,42 доларів США. Отже, вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь банку.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Переглядаючи рішення місцевого суду, апеляційний суд правильно встановив обставини справи, проте дійшов помилкового висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами за користування кредитом, яка утворилася станом на 13 квітня 2011 року. Тому рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2016 року в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутих процентів до суми 345,42 доларів США та відповідного зменшення загальної суми стягнення до 34 273,79 доларів США (33 928,37 + 345,42).

За правилами статті 141 ЦПК України також підлягає зміні рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Банком заявлено позов на загальну суму 54 695,34 доларів США, а задоволено (з урахуванням зміни рішення Верховним Судом) на суму 34 273,79 доларів США, що становить 62,66 % від заявлених вимог.

За подання позовної заяви банком сплачено 2 823 грн судового збору. 62,66 % від цієї суми становить 1 768,89 грн. Отже ця сума судового збору підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 1 827 грн судового збору, а за подання касаційної скарги на перше рішення апеляційного суду в цій справі - 2 557,80 грн., а всього - 4 384,80 грн. 37,34 % від цієї суми становить 1 637,28 грн. Отже ця сума судового збору підлягає стягненню з банку на користь ОСОБА_1

Враховуючи викладене, оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат слід змінити та стягнути з відповідача на користь позивача 131,61 грн (1 768,89 - 1 637,28).

Крім того, за правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України з банку на користь ОСОБА_1 за подання касаційної скарги на останнє рішення апеляційного суду підлягає стягненню 37,34 % від суми сплаченого нею судового збору - 3 546 грн, а саме 1 324,08 грн (3 546 х 37,34 %).

Посилання у касаційні скарзі на те, що апеляційний суд в порушенням норм процесуального права прийняв новий доказ, не заслуговує на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частин другої, третьої статті 303 ЦПК України2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і безпосередньо у засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України2004 року кожна сторона зобов'язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, прийнятий апеляційним судом детальний розрахунок кредитної заборгованості не є новим доказом, а є лише уточненням розрахунків, наданих банком суду першої інстанції.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази про передачу ПАТ «УкрСиббанк» позивачу прав та обов'язків за Кредитним договором, оскільки у справі наявний, а апеляційним судом досліджений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладений 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», згідно з якими ПАТ «УкрСиббанк» переуступив ПАТ «Дельта Банк» кредитний портфель, що включає в себе кредитні договори, в тому числі Кредитний договір, укладений між банком та ОСОБА_1 та Договір поруки, укладений між банком та ОСОБА_2

Безпідставними є і доводи касаційної скарги про те, що борг попереднім кредитором ПАТ «УкрСиббанк» списано і його не існує, оскільки списання боргу в балансі кредитора та зазначення у виписці за кредитним рахунком нульових показників свідчить про те, що борг перед цим кредитором у даного боржника вже не існує у зв'язку з його продажем (відступленням) іншому кредитору ПАТ «Дельта Банк», закрито рахунок в ПАТ «УкрСиббанк» і відкрито новий у ПАТ «Дельта Банк».

Аргументи заявника про те, що ОСОБА_1 не отримувала кредит у зазначеній в договорі сумі спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи і належним чином досліджені апеляційним судом.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення пені та штрафу, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом не оскаржується, а тому не переглядається Верховним Судом.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, загальної суми стягнення та розподілу судових витрат змінити.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за процентами за користування кредитом з 16 643,33 доларів США до 345,42 доларів США та зменшити загальний розмір стягнутої заборгованості за кредитним договором від 20 серпня 2007 року № 0 з 50 571,70 доларів США до 34 273,79 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 131 (сто тридцять одну) грн 61 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

В решті рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 1 324 (одну тисячу триста двадцять чотири) грн 08 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик