АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/367/18 Номер провадження 22-ц/786/2119/18Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів: Лобова О.А., Дорош А.І.

секретар Діхтяр Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 24 липня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі і гідності, спростування недостовірної інформації

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 посилаючись на статті 270, 277 ЦК України, просив: визнати інформацію про незаконне отримання ним статусу учасника бойових дій та статусу інваліда війни 2 групи, поширену відповідачем у розмові зі свідками 15 листопада 2017 року, недостовірною та такою, що принижує його честь на гідність; зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення письмових заяв на адресу громадської організації «Обєднання учасників та ветеранів АТО Кременчука» та відокремленого підрозділу громадської організації «Всеукраїнський Союз ветеранів АТО».

В обгрунтування позову посилається на те, що наприкінці листопада 2017 року він від ОСОБА_4 дізнався про те, що ОСОБА_3 у розмові з ОСОБА_5та ОСОБА_6 15 листопада 2017 року говорив про те, що він незаконно отримав державну субвенцію на придбання житла, оскільки не приймав участі у бойових діях і невідомо як отримав статус інваліда війни. У подальшому факт поширення цієї недостовірної та принизливої інформації підтвердили самі учасники розмови. Окрім того, ОСОБА_3 у листопаді 2017 року письмово звертався до виконкому міської ради із запитом про те, чи знаходився позивач у зоні проведення антитерористичної операції та на підставі чого отримав статус учасника бойових дій та інвалідність, що також непрямо підтверджує факт поширення ним неправдивої інформації про позивача.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 24 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі і гідності, спростування недостовірної інформації залишено без задоволення.

З рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_2, який посилаючиь на порушення судом норм матеріального та процесувального права прохає скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те,що суд не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_5, не надав їм відповідної оцінки що призвело до постановлення незаконного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що позивач не надав відповідних доказів на підтвердження факту поширення відповідачем недостовірної інформації про нього у формі тверджень про конкретні факти під час розмови зі свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_8 15 листопада 2017 року.

З таким висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Судом встановлено, що влітку та восени 2014 року доброволець ОСОБА_2 проходив службу у батальйоні МВС «Азов ». Більшість часу він знаходився у мобілізаційному центрі підрозділу у м. Полтава, де займався підготовкою новобранців, проте періодично за наказами командування виїздив у зону проведення АТО для виконання бойових завдань.

Восени 2014 року у цьому ж центрі як доброволець служив відповідач ОСОБА_3 З його слів він відповідав за матеріально-технічне забезпечення центру, зі слів ОСОБА_2 відповідач був «комірником». Один одному сторони підпорядковані не були. Обидва у жовтні 2014 року від суспільно-політичної сили «Правий сектор» приймали активну участь у виборчій компанії. ОСОБА_3 висловлював впевненість, що ОСОБА_2 виїздив з центру восени 2014 року тільки у виборчих справах. У свою чергу відповідач стверджував, що виїздив у зону бойових дій, про що «комірник» ОСОБА_3 знати не міг.

Сторони не заперечують, що під час служби у батальйоні «Азов» між ними стався конфлікт через подальше проходження служби під іншим командуванням ОСОБА_2 У січні 2015 року звільнився і продовжив службу у батальйоні ОУН, а ОСОБА_9, після реорганізації підрозділу, повернувся до «Азову», через що, як пояснив відповідач, «старі «азовці» вважають його зрадником».

ОСОБА_2 рішенням міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 15 січня 2015 року №2/III/1292 надано статус учасника бойових дій (а.с.8). Довідкою Полтавської обласної МСЕК серії АВ №0563414 належно підтверджується, що позивач з 03 квітня 2017 року є інвалідом другої групи внаслідок травми, повязаної з захистом Батьківщини (а.с. 9).

Приблизно у жовтні 2017 року з публікації у місцевій газеті ОСОБА_3 дізнався, що доброволець з «Азову», чиє прізвище не було вказано, отримав субвенцію на житло. Пізніше відповідач зясував, що мова йшла про ОСОБА_2 Будучи впевненим, що під час служби в «Азові» той не приймав участі у бойових діях, ОСОБА_3 як депутат міської ради, направив запит до виконкому, де намагався зясувати, у який період позивач знаходився у зоні АТО у складі батальйону «Азов» та коли і на підставі яких документів отримав статус учасника бойових дій та інвалідність (а.с. 13).

13 листопада 2018 року перший заступник міського голови надав ОСОБА_3 відповідь про те, що статус учасника бойових дій ОСОБА_2 встановлено 02 лютого 2015 року (лист за №01-18/8684, а.с. 14). Відповіді по суті інших запитань цей документ не містить з посиланням на обмеження, передбачені статтею 11 Закону України «Про інформацію».

15 листопада 2017 року біля будинку виконкому Кременчуцької міської ради ОСОБА_3 випадково зустрів ОСОБА_5 голову громадського обєднання «Обєднання учасників та ветеранів АТО Кременчука» та ОСОБА_8 голову відокремленого підрозділу громадської організації «Всеукраїнський Союз ветеранів АТО». Під час розмови з ними ОСОБА_3 за версією позивача, стверджував, що він незаконно отримав статуси учасника бойових дій та інваліда війни, за версією відповідача висловив обгрунтовані сумніви у законності отримання цих статусів та просив ОСОБА_5 перевірити підстави їх надання. Після розмови ОСОБА_5 залетефонував ОСОБА_4 і просив дізнатися про ОСОБА_2

Згідно з ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

За правилами ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної: інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, достовірність і повнота інформації, правомірність одержання, використання, поширення інформації.

Згідно зі ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Як роз'яснено у пунктах 1, 2, 3, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим, статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п. 4 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 Верховний Суд України роз'яснив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

У п. 15 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до п. 19 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз вищевказаних правових норм, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4 не є відповідними доказами,що підтверджують факт поширення ОСОБА_3 неправдивої інформації стосовно позивача.

Інші докази позивачем не надавалися.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції при вирішенні цього спору виконав вимоги ст.89, ст.264 ЦПК України та у відповідності до приписів зазначених норм дав належну оцінку встановленим обставин і дослідженим доказам, у рішенні обґрунтував належним чином свої висновки по суті спору.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 24 липня 2018 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17 вересня 2018 року.

Головуючий суддя /підпис/

Судді: /підписи/

Копія вірно :