Справа № 310/9149/18
2-з/310/109/18
У Х В А Л А

Іменем України

про відмову у забезпеченні позову

02 листопада 2018 року м. Бердянськ

Суддя Бердянського міськрайонного суду Запорізької області Богомолова Л.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 до осіб, які можуть отримати статус відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою до осіб, які можуть отримати статус відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Дослідивши подану заяву, додані до заяви письмові докази та встановивши обставини, з яких позивач просить вжити заходи забезпечення позову, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

В порядку ст.150 ЦПК України, видами забезпечення позову, зокрема може бути накладення арешту на майно, частина 3 цієї ж статті передбачає, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на захист матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.

Положеннями п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді про забезпечення позову» позови майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Позивач просить накласти арешт на квартиру,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Як слідує з заяви ОСОБА_1 про накладення арешту на квартиру, вона має намір звернутися до суду про стягнення безпідставно набутого майна.

З наданих суду матеріалів справи вбачається, що квартира, на яку просить накласти арешт заявниця, останній не належала та не належить на теперішній час, що підтверджується як самою заявою, так і витягом з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 04.09.2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_4 1/5 частина, ОСОБА_4 -1/5 частина, ОСОБА_2 1/5 частина, ОСОБА_5 1/5 частина, ОСОБА_6 1/5 частина, тобто тільки ОСОБА_2 у вказаній квартирі має частку 1/5 частини квартири.

З вивчених матеріалів слідує, що заявниця не обґрунтувала, що між нею та всіма власниками квартири виник майновий спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, тобто заявниця вимагає накласти арешт на всю квартиру, яка належить і іншим особам, право яких ніким не оспорюється, з якими у неї не існує спору, що не відповідає принципам цивільного законодавства.

Матеріали поданої заяви не містять жодних доказів з приводу вчинення ОСОБА_2 будь-яких дій, направлених на відчуження своєї частки нерухомого майна, ОСОБА_3 своєї частки у вказаній квартири не має, тому суд на підставі вищевикладеного приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Задоволення заяви заявниці порушить права інших власників квартири, яким належить більша частина квартири, чим будуть порушені вимоги статті 41 Конституції України.

Суд, з урахуванням доказів, наданих заявницею на підтвердження своїх вимог, вважає, що вид забезпечення позову, який просить застосувати ОСОБА_1 не відповідає її майбутнім позовним вимогам: про стягнення безпідставно набутого майна.

На підставі викладеного, суд вважає, що заява ОСОБА_1 є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 149, 150-153,258-260, 353 ЦПК України,Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 до осіб, які можуть отримати статус відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви, відмовити

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 15-денний строк з дня отримання копії апеляційної скарги.

Суддя Бердянського

міськрайонного суду ОСОБА_7