Номер провадження: 22-ц/785/4924/18
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бабакова В.П. 11 грудня 2017 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить виділені в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 Відповідач перешкоджає позивачці вселитися та добровільно не звільняє належну останній частину вказаного майна, у зв'язку з чим позивачка просила суд усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом виселення ОСОБА_2 (а.с. 1).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 у здійсненні нею права користування виділеними в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 що складаються з частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а»: 1/2 частини - веранди І площею 13,4м2, ІІ - ванни площею 6,2м2, 1-1 - коридору площею 5,2м2, №1-4 житлової кімнати площею 22,3м2, 1-5 - житлової кімнати площею 6,4м2, всього загальною площею 46,6м2, у тому числі житловою - 28,7м2, а також 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огородження №1-3,4 - огородження. Виселено ОСОБА_2 з виділених в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 що складаються з частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а»: 1/2 частини - веранди І площею 13,4м2, ІІ - ванни площею 6,2м2, 1-1 - коридору площею 5,2м2, №1-4 житлової кімнати площею 22,3м2, 1-5 - житлової кімнати площею 6,4м2, всього загальною площею 46,6м2, у тому числі житловою - 28,7м2, а також 1/2 частину мощення І, 1/2 частину огородження №1-3,4 - огородження. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 640 грн. судового збору (а.с. 19).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 березня 2018 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення було відмовлено (а.с. 53).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати повністю, провадження у справі закрити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: на думку апелянта, судом не був врахований той факт, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року у справі №523/12845/16-ц було задоволено вимоги ОСОБА_3 та вирішено вселити позивачку у належну їй частину спірного будинку. Таким чином, на думку ОСОБА_2, ОСОБА_3, будучи обізнаною про наявність рішення суду з питання її вселення, знову подала позовну заяву з тим самим предметом до того ж самого відповідача (а. с. 58-60).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року у справі №523/13631/14-ц ОСОБА_3 є власником виділених в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 що складаються з частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а»: ? частини - веранди І площею 13,4 м 2, ІІ - ванни площею 6,2 м2, 1-1 - коридору площею 5,2 м2, №1-4 житлової кімнати площею 22,3 м2, 1-5 - житлової кімнати площею 6,4 м2, всього загальною площею 46,6 м2, у тому числі житловою - 28,7 м2, а також ? частину мощення І, ? частину огородження №1-3,4 - огородження.

Відповідач ОСОБА_2 самоправно зайняв належну ОСОБА_3 частину вищевказаного майна, добровільно не забирає свої речі та перешкоджає позивачці вселитися.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

У статті першій першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

За положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак з положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 є власником виділених в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 однак ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні власністю та не бажає добровільно виселитися з належної позивачці частки будинку, що є підставою для задоволення вимог позову та усунення цих перешкод шляхом зобов'язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 у здійсненні нею права користування виділеними в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та виселення відповідача зі вказаної частини будинку, як це передбачено ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України.

Колегія суддів не приймає до уваги довід апеляційної скарги ОСОБА_2про те, що судом першої інстанції не був врахований той факт, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року у справі №523/12845/16-ц було задоволено вимоги ОСОБА_3 та вирішено вселити позивачку у належну їй частину спірного будинку. Таким чином, на думку ОСОБА_2, ОСОБА_3, будучи обізнаною про наявність рішення суду з питання її вселення, знову подала позовну заяву з тим самим предметом до того ж самого відповідача.

Дійсно, на розгляді Суворовського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №523/12845/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року№523/12845/16-ц позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено: вселено ОСОБА_3 у виділену їй в натурі рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року (справа №523/13631/14-ц), частину житлового будинку.

Як вбачається із вищевикладеного, предметом розгляду у справі №523/12845/16-ц було питання щодо вселення позивачки ОСОБА_3 у належну їй частину спірного будинку.

Предметом же позову у даній справі є усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з належної ОСОБА_3 частини спірного будинку.

Таким чином, заявлені ОСОБА_3 вимоги по двом справам щодо вселення та виселення не є тотожними по своїй суті, а тому вказане спростовує довід апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3, будучи обізнаною про наявність рішення суду з питання її вселення, знову подала позовну заяву з тим самим предметом до того ж самого відповідача.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2017 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 08 жовтня 2018 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

А.А. Калараш