П о с т а н о в а

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 202/11730/14-ц

провадження № 61-122 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представників відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7: ОСОБА_9, ОСОБА_10,

треті особи: управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги: ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року у складі суддів: Красвітної Т. П., Макарова М. О., Тамакулової В. О.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 (колишній м. Дніпропетровськ). Право власності на вказану квартиру зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 8 травня 2014 року, який було укладено між нею та ОСОБА_12 На момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу у квартирі, крім її продавця, був зареєстрований та проживав ОСОБА_6 Згідно з пунктом 13 договору купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_12 зобов'язався до 8 травня 2014 року зняти усіх зареєстрованих у квартирі осіб. Вона разом зі свідками звернулася до ОСОБА_6 з проханням добровільно звільнити квартири, проте відповідач квартиру не звільнив.

Позивачка вказувала про те, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13 січня 2014 року ОСОБА_12 придбав спірну квартиру у ОСОБА_13, який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності. Право власності на зазначену вище квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 1995 року. Проте наявне інше свідоцтво про право власності на спірну квартиру із зазначенням однакових з попереднім свідоцтвом часу видачі, органу, який їх видав, однак з різним складом власників, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_14

Вважала, що свідоцтво про право власності на житло від 10 березня 1995 року, згідно з яким спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_14, є підробленим з метою незаконного позбавлення її права власності на вказане нерухоме майно, унаслідок чого таке свідоцтво підлягає визнанню недійсним.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просила суд: виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла; визнати свідоцтво про право власності на житло від 10 березня 1995 року, видане на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_14, недійсним.

У травні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру, зобов'язання вчинити певні дії.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 24 лютого 2015 року вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, що набрав законної сили, ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України. Вироком суду встановлено, що своїми умисними діями ОСОБА_13, діючи за попередньою змовою з групою осіб шляхом обману, використовуючи завідомо підроблені документи, придбав у власність квартиру АДРЕСА_1, спричинивши майнову шкоду ОСОБА_6

Вважали, що встановлення та доведення зазначеним вироком суду протиправного характеру вибуття нерухомого майна із володіння власників є підставою для витребування цього майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_4

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 1995 року спірна квартира належала ОСОБА_6 та ОСОБА_14, кожному по Ѕ частці. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_14 померла, на підставі заповіту від 20 червня 2000 року належну їй частку вказаної вище квартири заповіла своїм онукам: ОСОБА_7, ОСОБА_8, у рівних частках кожному, якими було подано до державного нотаріуса заяви про прийняття спадщини за заповітом. Проте, оскільки право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_4, то ОСОБА_7, ОСОБА_8 позбавлені можливості зареєструвати своє право власності.

З урахуванням викладеного ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просили суд: витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_4, визнати право власності за ОСОБА_6 на Ѕ частку вказаної квартири, а за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за кожним на ј частку квартири, зобов'язати реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати право власності за ними.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 червня 2015 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_4

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено частково. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право власності за кожним на ј частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до наданих сторонами доказів встановлено правомірність оформлення свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 1995 року, на підставі якого співвласниками спірної квартири є: ОСОБА_6 та ОСОБА_14 унаслідок її приватизації, а тому доводи ОСОБА_4 щодо недійсності такого правочину є безпідставними. Преюдиційним вироком встановлено протиправність дій ОСОБА_13 щодо відчуження спірної квартири.

Отже, спадкодавцю ОСОБА_14 на праві власності належала Ѕ частка спірної квартири, яка вибула з власності її спадкоємців - ОСОБА_7, ОСОБА_8, які прийняли спадщину за заповітом від 20 червня 2000 року, поза їх волі, що підтверджується вищевказаним вироком суду, унаслідок чого наявні підстави для визнання за ними права власності за кожним на ј частку цієї квартири у порядку спадкування, так як приватним нотаріусом відмовлено їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та витребування вказаного спадкового майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на їх користь.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 скасовано. У задоволенні зустрічного позову у цій частині відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 13 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_12, на підставі якого нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_6 та спадкоємців ОСОБА_14, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, а, отже, вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та визнання права власності на це майно є передчасними. При цьому позовні вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_8 про витребування із чужого незаконного володіння спірної квартири є неконкретизованими в частині часток в квартирі.

Також апеляційний суд погодився з висновком районного суду про відмову в позові ОСОБА_4 посилаючись на преюдиційний вирок суду, яким встановлено, що свідоцтво про право власності на квартиру від 10 березня 1995 року, відповідно до якого ОСОБА_6 був одноособовим власником спірної квартири, є підробленим, а спірне нерухоме майно вибуло із власності ОСОБА_6 та спадкоємців ОСОБА_14, унаслідок неправомірних дій ОСОБА_13, діючого за попередньою змовою з групою осіб.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у спадкоємців ОСОБА_14: ОСОБА_7, ОСОБА_8, які прийняли спадщину та в яких це майно вибуло із володіння поза їх волею, наявне майнове право саме на витребування спірного майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_4, тобто на пред'явлення віндикаційного позову, що відповідає закону й правовим позиціям Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить виключити з мотивувальної частини рішення апеляційного суду правові висновки щодо необхідності пред'явлення ОСОБА_7, ОСОБА_8 вимоги до ОСОБА_6 й скасувати це судове рішення у частині відмови у задоволенні її позову й передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 10 березня 1995 року був одноособовим її власником та мав намір продати нерухоме майно, свідоцтво про право власності на житло від 10 березня 1995 року, згідно з яким спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_14, є підробленим з метою незаконного позбавлення її права власності на вказане нерухоме майно.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_7, посилаючись на те, що у діях власника спірного майна ОСОБА_6 була наявна воля на передачу цього майна іншій особі, що унеможливлює його витребування у неї як добросовісного набувача. Такі обставини, у тому числі підтверджуються довіреністю, виданою ОСОБА_6 на користь ОСОБА_13

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 грудня 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скаргаОСОБА_7підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_4 відхиленнюз таких підстав.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (пункт 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-117 цс 12.

Судом установлено, що 10 вересня 1969 року мати ОСОБА_6 - ОСОБА_14, отримала ордер на право заняття квартири АДРЕСА_2. Вказану квартиру було приватизовано ОСОБА_14 та ОСОБА_6, що підтверджується листом управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 22 березня 2016 року та додатками до нього. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 1995 року, видане на підставі розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 10 березня 1995 року, спірна квартира на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_14 та ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_14 померла. На підставі заповіту від 20 червня 2000 року належну їй частку вказаної вище квартири вона заповіла своїм онукам: ОСОБА_7, ОСОБА_8, у рівних частках кожному.

13 січня 2014 року згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна, у пункті 3 якого передбачено, що вказана квартира на праві особистої приватної власності належить ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 10 березня 1995 року, ОСОБА_13, який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_6, продав ОСОБА_12 спірну квартиру.

8 травня 2014 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_12 продав зазначену квартиру ОСОБА_4

Судом також установлено, що 24 лютого 2015 року вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, що набрав законної сили, ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України. Вироком суду встановлено, що своїми умисними діями ОСОБА_13, діючи за попередньою змовою з групою осіб шляхом обману, використовуючи завідомо підроблені документи, у тому числі свідоцтво про право власності на квартиру від 10 березня 1995 року, відповідно до якого ОСОБА_6 був одноособовим власником спірної квартири, на підставі договору купівлі-продажу від 13 січня 2014 року, діючи від імені ОСОБА_6, продав ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_1, чим спричинив майнову шкоду ОСОБА_6

ОСОБА_6 не розумів злочинного наміру, у тому числі ОСОБА_13, унаслідок чого не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, тобто вважав, що оформлює довіреність не на продаж квартири.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року, у редакції на час розгляду справи, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Такі ж положення закріплені у частині шостій статті 82 ЦПК України. Отже, зазначені обставини доказуванню не підлягають.

Після смерті ОСОБА_14 ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за заповітом.

3 червня 2016 року постановою державного нотаріуса спадкоємцям було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що за спадкодавцем була відсутня реєстрація права власності на квартиру.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 січня 2014 року підтверджено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 8 травня 2014 року.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Таким чином, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не звернув увагу на те, що спірне нерухоме майно вибулу із власності, у тому числі спадкоємців ОСОБА_14 - ОСОБА_7, ОСОБА_8, поза їх волею, що підтверджено належними та допустимими доказами, унаслідок чого вони мають право на витребування цього майна у добросовісного набувача, а саме із власності ОСОБА_4 - внаслідок злочинних дій, підтверджених вироком суду.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що відповідно до заповіту від 22 червня 2000 року ОСОБА_14 заповіла належну їй на праві власності Ѕ частку спірної квартири на користь ОСОБА_7, ОСОБА_8, а, отже, вимоги спадкоємців у частині часток в квартирі є чітко визначеними.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що спадкодавцю ОСОБА_14 на праві власності належала Ѕ частка спірної квартири, яка вибула з власності її спадкоємців - ОСОБА_7, ОСОБА_8, які прийняли спадщину за заповітом, поза їх волі, що підтверджується вищевказаним вироком суду, унаслідок чого наявні підстави для визнання за ними права власності за кожним на ј частку цієї квартири та витребування спірного нерухомого майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на їх користь.

Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що відповідно до свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 10 березня 1995 року ОСОБА_6 був одноособовим її власником та мав намір продати нерухоме майно, а свідоцтво про право власності на житло від 10 березня 1995 року, згідно з яким спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_14, є підробленим з метою незаконного позбавлення її права власності на вказане нерухоме майно, безпідставні та спростовуються матеріалами справи і преюдиціним вироком суду, яким встановлено вибуття спірної квартири з власності ОСОБА_6 та спадкоємців ОСОБА_14, унаслідок шахрайських дій, у тому числі ОСОБА_13, на підставі підробленого свідоцтва про право власності на спірну квартиру від 10 березня 1995 року, згідно з яким ОСОБА_6 був одноособовим її власником.

Згідно зі ст. 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року скасувати, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк