Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 484/3668/15-ц

провадження № 61-3992св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 14 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав позичальнику 2 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов'язань не виконав, у зв'язку із чим, станом на 30 червня 2015 року, утворилась заборгованість у загальному розмірі 35 964 грн 85 коп., з яких: 7 206 грн 38 коп. - заборгованість за кредитом, 21 700 грн 70 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 7 057 грн 77 коп. - заборгованість за пенею та комісією.

Посилаючись на викладені обставини, а також враховуючи заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2012 року, яким з відповідача вже була стягнута заборгованість за зазначеним договором у загальному розмірі 25 732 грн 80 коп., ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 10 232 грн 05 коп., 1 011 грн 60 коп. суми штрафу, а всього - 11 243 грн 65 коп., а також понесені судові витрати у справі.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 квітня 2016 року в задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що всупереч вимогам статті 60 ЦПК України 2004 року позивач на обґрунтування позовних вимог не надав суду документів, які підтверджували б розмір заборгованості ОСОБА_1

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено з тих підстав, що порушене право банку не може бути захищене з огляду на сплив строку позовної давності.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що з указаним позовом позивач звернувся з пропуском строку, який передбачений статтею 257 ЦК України, що відповідно до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 квітня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 грудня 2006 року є дійсними, про бажання їх припинити в порядку, встановленому законодавством України чи договором, жодна зі сторін не заявляла, а тому, враховуючи, що кошти за кредитним договором відповідач не повернув, проценти за кредитом і пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання позичальником заяви, в якій зазначено, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами є кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (а. с. 12).

Відповідно до умови вищевказаного договору позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 2 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 12).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умови) договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий самий термін.

Згідно із пунктом 6.5 Умов позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання та перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 8.6 Умов при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми позову.

Встановлено, що відповідач не виконував належним чином умов договору та згідно з розрахунком заборгованості, поданим позивачем, заборгованість на 30 червня 2015 року становила 11 243 грн 65 коп. (а. с. 7-11).

Останній платіж з погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 здійснив 27 квітня 2007 року.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з унесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Таким чином, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відступивши від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору та наявність підстав, передбачених статтями 526, 611, частини другої статті 1050 ЦК України, для покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань.

Водночас стороною у спорі в суді першої інстанції заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 травня 2012 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 14 грудня 2006 року у розмірі 25 732 грн 80 коп. (а. с. 6). Проте ухвалою цього ж суду від 18 березня 2016 року вказане рішення скасовано, а при новому розгляді позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без розгляду (а. с. 86, 87).

Частиною першою статті 265 ЦК України визначено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, встановивши, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Так, з огляду на зазначені правові норми, Умови, а також встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що право пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання у позивача виникло щодо місячних платежів після несплати чергового платежу (27 квітня 2007 року здійснено останній платіж), а щодо повернення кредиту в повному обсязі з дня останнього місяця, визначеного на платіжній картці, тобто з 31 грудня 2009 року.

З цим позовом позивач звернувся до суду у вересні 2015 року, тобто зі спливом загальної позовної давності у три роки, встановленої статтею 257 ЦК України.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правомірно відмовив банку у задоволенні заявлених позовних вимог, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясував обставини справи, а тому ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С. Ф. Хопти

Ю.В. Черняк