Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 592/3295/16-ц

провадження № 61-20277св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В.,

Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представники ОСОБА_7 - ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми

від 21 листопада 2016 року у складі судді Алфьорова А. М. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Криворотенка В. І., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7,

ОСОБА_8 про визнання договору оренди недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2013 року між ОСОБА_7 та ним, від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_8, було укладено договір оренди, за яким останньому передано у платне користування меблі з метою обладнання аптечного закладу загальною вартістю 47 800 грн, з орендною платою 6 тис. грн на місяць за адресою: АДРЕСА_1. 01 вересня 2012 року між суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_12 та ним було укладено договір оренди (найму) нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення аптеки. Аптека за вказаною адресою була укомплектована меблями, тому не було необхідності брати в оренду меблі з метою обладнання аптечного закладу. 30 жовтня 2012 року Державна служба України з лікарських засобів видала позивачу ліцензію на роздрібну торгівлю лікарськими засобами. 14 червня 2013 року ним було видано довіреність ОСОБА_8 представляти його інтереси як фізичної особи і як фізичної особи - підприємця у всіх органах і установах.

ОСОБА_8 домовилась з ОСОБА_7 про укладення договору та незаконним шляхом поставила печатку ФОП ОСОБА_4 на чистий аркуш паперу, а в 2015 році поверх печатки було надруковано текст договору оренди від 01 липня 2013 року, акт приймання-передачі від 01 липня 2013 року, а потім від його імені ОСОБА_8 підписала договір та акт приймання-передачі майна. Фактично майно не передавалось та не отримувалось сторонами договору. ОСОБА_8 вчинила правочин всупереч інтересам довірителя.

З урахуванням зазначеного, ФОП ОСОБА_4 просив суд визнати договір оренди від 01 липня 2013 року укладений ОСОБА_7 та ним від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_8 недійсним.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми у задоволенні позовної заяви ФОП ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладення договору оренди сторони досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, в договорі точно визначили свої наміри, особистий підпис представника ФОП

ОСОБА_4 - ОСОБА_8 свідчить про те, що ФОП ОСОБА_4 погодився на всі умови, які зазначені у договорі, на момент укладання договору оренди волевиявлення представника позивача - ОСОБА_8 було вільним і відповідало її внутрішній волі та інтересам ФОП ОСОБА_4, а тому укладений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4, подану представником -

ОСОБА_5, відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження вчинення договору оренди меблів для приміщення аптеки його представником ОСОБА_8 внаслідок зловмисної домовленості останньої з другою стороною цього правочину ОСОБА_7 Не надано ним доказів і на підтвердження того, що ОСОБА_8 вчинила спірний договір у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, а тому підстави для визнання договору оренди недійсним, передбачені статтею 232 ЦК України, відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ФОП ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що довіреністю від 14 червня 2013 року ФОП ОСОБА_4 надав ОСОБА_8 повноваження щодо укладення оренди, суборенди нерухомості (земельних ділянок та нежитлових приміщень), однак не надав повноважень укладати від свого імені договори оренди рухомого майна, яким є меблі. Відповідачі не надали жодних доказів, які б підтверджували факт наступного схвалення позивачем правочину (спірного договору оренди меблів), укладеного 01 липня 2013 року від його імені ОСОБА_8

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 12 травня 1998 року Тростянецька районна державна адміністрація внесла запис в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб про реєстрацію ФОП ОСОБА_4, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 28).

01 вересня 2012 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_12 було укладено договір оренди (найму) нежитлового приміщення, відповідно до умов якого позивачу надано у тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення аптеки (а.с. 18-20).

30 жовтня 2012 року ФОП ОСОБА_4 отримав ліцензію на здійснення діяльності з роздрібної торгівлі лікарськими засобами, строк дії ліцензії -

з 02 жовтня 2012 року (а.с. 17).

За довіреністю від 14 червня 2013 року, посвідченою нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Мазною Г. І., ОСОБА_4 довірив

ОСОБА_8 представляти його інтереси як фізичної особи так і фізичної особи-підприємця, у всіх органах і установах, незалежно від форм власності та підпорядкування, перед фізичними особами, укладати від його імені договори оренди, суборенди нерухомості (земельних ділянок та нежитлових приміщень), визначаючи на власний розсуд строки договорів, суму орендної плати та інші суттєві умови. Для чого надав їй також право розписуватися в якості представника, укладати та підписувати від його імені різного роду угоди (договори), що стосуються його підприємницької діяльності. Вказана довіреність скасована ОСОБА_4 08 грудня 2015 року (а.с. 141).

01 липня 2013 року ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_8, уклали договір оренди майна, а саме аптечних меблів, перелік яких наведено в акті приймання-передачі, що є додатком № 1 до цього договору. Згідно умов договору майно передається в оренду для обладнання аптеки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Розмір орендної плати за користування майном складає 6 тис. грн щомісячно. Строк дії договору встановлюється з 01 липня 2013 року по 01 вересня 2015 року (а.с. 11-13).

Відповідно до пункту 6.6 цього договору акт приймання-передачі до цього договору є його невід'ємною частиною. Згідно із актом приймання-передачі від 01 липня 2013 року ОСОБА_7 передає, а ФОП ОСОБА_4 приймає 20 травня 2013 року аптечні меблі в аптеку за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Суди на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що наявні в матеріалах справи докази не дають підстав для висновку про зловмисну домовленість між відповідачами, а відтак відсутні й підстави для визнання договору оренди недійсним за статтею 232 ЦК України. Наявність змови не підтверджується самим лише фактом наявності дружніх стосунків, тому дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки для визнання договору недійсним у зв'язку зі зловмисною домовленістю необхідно аби така змова з метою настання для довірителя через це несприятливих наслідків була доведена у суді, наявність умислу в діях представника, який усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає або свідомо допускає їх настання.

Посилання заявника у касаційній скарзі про те, що він не уповноважував ОСОБА_8 на укладення договорів оренди нерухомого майна спростовуються матеріалами справи, а саме довіреністю від 14 червня

2013 року, якою це право передбачено.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 21 листопада

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 10 квітня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В.Білоконь

Є.В.Синельников