АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1015/18 Справа № 183/1923/17 Головуючий у 1 й інстанції - Парфьонов Д. О. Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

27 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди, в якому просив сягнути з Міністерства оборони України на свою користь 100000 гривень у якості відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с.1-5).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди відмовлено (а.с.56-62).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (а.с.63-69).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що висновки суду, де норми законодавства України не містять положень щодо правонаступництва Збройних Сил України по відношенню до Радянської Армії, а також норм, що свідчать про взяття на себе Урядом України, або іншим державним органом зобов`язань за шкоду, завдану військовослужбовцям під час виконання ними військового обов`язку при проходженні служби в радянській армії є незаконними, посилаючись на норми Закону України «Про правонаступництво України», п.1 ч. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 року №10224-ХІ «Про внесення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ», п. 1,2 Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 року «Про військові формування на Україні».

Також посилався на те, що міжнародними Угодами не встановлено порядок отримання моральної компенсації, однак зазначеними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї держави Співдружності, на якій він проживає.

Також посилався, що від травм отриманих під час виконання обов`язків військової служби, у позивача розвинулися хвороби, стан його здоров`я погіршився, в зв`язку з чим встановлено другу групу інвалідності. Причинний зв`язок між отриманою травмою та наслідками у вигляді встановлення інвалідності встановлено наданими позивачем документами. Таким чином позивач є особою з інвалідністю, який отримав інвалідність внаслідок проходження військової служби, а тому на нього поширюється дія Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Також посилався, що отримання ним будь-яких виплат, грошової допомоги при звільненні з військової служби у запас за станом здоров`я, пільг, гарантій та компенсацій відповідно до чинного законодавства не звільняє відповідача від обов`язку відшкодування моральної шкоди, що прямо передбачено у ст. 17 Закону.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 01 жовтня 1983 року по 01 лютого 1986 року.

В період з 27 грудня 1983 року по 01 лютого 1986 року приймав участь у бойових діях у Республіці Афганістан, про що свідчить видана позивачу довідка Новомосковсько-Магдалинівського об`єднаного міського військового комісаріату від 30 червня 2015 р. № 7/124 (а.с.11).

Матеріали справи свідчать, що у 1984-1985 році позивач отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови, правої верхньої та лівої нижньої кінцівок (контузію головного мозку) (а.с. 12).

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол № 979 від 07 квітня 2014 року) встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія) пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Визначено, що в подальшому отримані позивачем ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ поранення (контузії головного мозку), у вигляді: після травматичної та дисциркуляторної енцефалопатії 2 ст., з прогресуючим перебігом, з вираженим церебростенічним синдромом; двобічної пірамідної симптоматики, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні,вертебро-базілярні); мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю.

У 2014 році позивачу первинно встановлено 3 групу інвалідності, причина якої є поранення, контузія пов`язана з участю у бойових діях на території іншої держави (довідка МСЕК 10 ААГ 005011 від 21 травня 2014 року).

У 2016 році 3 група інвалідності, була підтверджена та залишена без змін (довідка МСЕК 12ААА №394324 від 25 травня 2016 року). Також встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: протипоказана робота пов`язана зі значними фізичними та нервово-психічними навантаженнями та робота у шкідливих умовах. Рекомендовано лікування у невропатолога, терапевта, психіатра, стаціонарне лікування у 16 відділенні ОКПБ.

Крім того, відповідно до посвідчення, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення м. Новомосковськ від 25 травня 2016 року серія НОМЕР_1 , позивачу надано статус ветерана війни - інваліда війни 3 групи.

Надані позивачем докази свідчать, що після встановлення групи інвалідності позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні хвороб, що розвинулися внаслідок отримання ушкоджень здоров`я під час виконання свого військового обов`язку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись ст. 56 Конституції України, ч. 1, 2 ст. 1167, 1174, ч. 1,2,5 ст. 1187 ЦК України, Законом України «Про Збройні сили України», Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходив із того, що позивачем не доведено тих обставин, з якими положення ст. 1167 ЦК України, пов`язують виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Для військовослужбовців (за наявністю підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці це особи, які проходять військову службу.

Позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби ще в 1986 році.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності із п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я (1984-1986 роки), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Враховуючи те, що позивач отримав поранення при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан в 1984 році поранення правої руки та лівої ноги внаслідок вибуху снаряду, а у 1985 році осколкові поранення голови, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 1 листопада 2017 року в аналогічній справі № 336/6349/16-ц.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: