ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року

м.Суми

Справа №583/3135/17

Номер провадження 22-ц/788/1587/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання Пархоменко А.П.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «САД» на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 червня 2018 року в складі судді Ільченко В.М., ухваленого в м. Охтирка, повний текст якого складений 26 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

13 листопада 2017 року представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «САД» (далі - ПрАТ «САД») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 23 квітня 2010 року. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивачу належить земельна ділянка загальною площею 3,63 га, яку на підставі договору оренди земельної ділянки від 15 січня 2007 року заявниця передала в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю ім. Ф.С. Муратова строком на 10 років. У 2017 році позивач дізналась про те, що ніби то 23 квітня 2010 року вона підписала інший договір оренди належної їй земельної ділянки з відповідачем ПрАТ «САД», чого насправді вона не робила, у зв'язку з чим вважає, що оспорюваний договір має бути визнаний недійсним.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 23 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «САД», зареєстрований у Охтирському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 22 листопада 2010 року за № 49.

Стягнуто з ПрАТ «САД» на користь ОСОБА_1 5073 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

ПрАТ «САД» з вказаним рішенням суду не погодилось і, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Свої вимоги заявник апеляційної скарги обґрунтовує тим, що факт отримання позивачем орендної плати з 2010 по 2017 роки є підтвердженням того, що заявниця достовірно знала від кого та за що вона отримувала орендну плату у виді коштів та зерна, що також свідчить про її обізнаність з умовами договору оренди землі. Відтак, про порушення своїх прав ОСОБА_1 знала ще з 2010 року, проте вимог про розірвання спірного договору до відповідача не пред'являла і до суду з цим питанням також не зверталась, чого суд першої інстанції не врахував, безпідставно відмовивши у задоволенні клопотання відповідача про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем трирічного строк звернення до суду. Крім того, передача земельної ділянки в оренду відповідачу, її використання за призначенням та сплата оренди, тобто, фактичне тривале виконання умов договору оренди землі є підтвердженням того, що укладення спірного договору відповідало внутрішній волі позивача, а тому відсутні підстави для визнання правочину недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,63 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташованої на території Пологівської сільської ради Охтирського району Сумської області, яка складається з 3,0114 га рілля, 0,53 га сіножаті, 0,09 га пасовища (а.с. 8, 9).

15 січня 2007 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю ім. Ф.С. Муратова було укладено договір оренди землі, який 24 серпня 2007 року був зареєстрований в Державному реєстрі земель за №61 (а.с. 10-11).

Із акту приймання-передачі земельної ділянки від 15 січня 2007 вбачається, що позивач передала Товариству з обмеженою відповідальністю ім. Ф.С. Муратова в оренду земельну ділянку, загальною площею 3,63 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років (а.с. 12).

Відповідно до договору оренди землі від 23 квітня 2010 року, укладеного, як зазначено у договорі, між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «САД» (в послідуючому організаційно-правова форма товариства змінена на ПрАТ «САД»), позивач передала товариству в оренду належні їй земельну ділянку, площею 3,0114 га (рілля) строком на 10 років. Договір був зареєстрований в Державному реєстрі земель 22 листопада 2010 року за №49 (а.с. 13-14).

Актом визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (без зазначення дати) та актом приймання-передачі земельної ділянки (без зазначення дати) були визначені межі земельної ділянки ОСОБА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1 на території Пологівської сільської ради Охтирського району Сумської області, а також проведена передача в оренду цієї земельної ділянки площею 3,01144 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва терміном на 10 років (а.с. 14).

З копій видаткових касових ордерів ПрАТ «САД» вбачається, що у якості орендної плати за земельний пай на користь ОСОБА_1 було виплачено 08 серпня 2014 року 1490 грн за 2014 рік, 02 вересня 2016 року 3435,30 грн за 2016 рік, а 26 вересня 2017 року 5496,48 грн за 2017 рік (а.с. 55-57).

Згідно копій відомостей ПрАТ «САД» видало ОСОБА_1 у якості плати за оренду земельної ділянки за 2011 рік 127 кг озимої пшениці (а.с. 68-69), 170 кг ячменя (а.с. 70-71), 552 кг кукурудзи (а.с. 72-73) та 85 кг соняшника (а.с. 74-75).

За 2012 рік ПрАТ «САД» видало ОСОБА_1 у якості плати за оренду земельної ділянки 127 кг пшениці (а.с. 76-77), 85 кг соняшника (а.с. 78-79), 552 кг кукурудзи (а.с. 80-81), 170 кг зерносуміші (а.с. 82-83).

За 2013 рік ПрАТ «САД» видало ОСОБА_1 у якості плати за оренду земельної ділянки 425 кг озимої пшениці (а.с. 64-65) і 1000 кг кукурудзи (а.с. 66-67).

За 2015 рік ПрАТ «САД» видало ОСОБА_1 у якості плати за оренду земельної ділянки 230 кг озимої пшениці (а.с. 58-59), 230 кг ячменя (а.с. 60-61), 1000 кг кукурудзи (а.с. 62-63).

Згідно висновку проведеної у даній справі судово-почеркознавчої експертизи №307/308 від 05 квітня 2018 року підпис від імені ОСОБА_1 в договорі оренди земельної ділянки від 23 квітня 2010 року виконаний не позивачем, а іншою особою (а.с. 116-120).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позивач не підписувала спірний договір, тобто, волевиявлення ОСОБА_1 на укладення спірного правочину було відсутнє, тому є підстави для визнання такого договору недійсним. Також, суд вважав, що позивач не пропустила трирічний строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки перебіг позовної давності розпочався з того дня, коли вона дізналась про порушення своїх прав, а саме: після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки, що діяв відповідно до договору з Товариством з обмеженою відповідальністю ім. Ф.С. Муратова від 15 січня 2007 року.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, за вказаних вище вимог закону вбачається, що наявність волевиявлення особи на укладення правочину має бути обов'язкова, особа має бажати, щоб настали правові наслідки за укладеним договором, а також набувати права та обов'язки згідно умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір оренди земельної ділянки, укладений від імені ОСОБА_1 з ПрАТ «САД», підписаний не нею, а іншою особою, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи.

Таким чином, за встановлених обставин справи та вимог закону, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність оспорюваного договору оренди земельної ділянки, оскільки він був укладений без волевиявлення позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні підстави вважати, що спірний договір є недійсним, оскільки відповідач регулярно сплачувала орендну плату не заслуговують на увагу та не ґрунтуються на нормах закону, так як відсутність підпису позивача у договорі оренди земельної ділянки свідчить про те, що він був укладений без волевиявлення позивача, що є безумовною підставою для визнання цього договору недійсним.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом неправильно було відмовлено у застосуванні строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи з матеріалів справи, про застосування наслідків спливу трирічного строку позовної давності відповідач заявив в суді першої інстанції 26 грудня 2017 року (а.с. 84-85).

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач не пропустила строк позовної давності є такими, що ґрунтуються на встановлених обставинах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, обставина того, з якого часу права заявниці були порушеними також є предметом доказування у даній справі, тому позивач ОСОБА_1 не звільнена від доведення обставин того, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, має доводити, що інформацію про порушення прав заявниця мала можливість отримати раніше.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 2011 року ОСОБА_1 отримувала від ПрАТ «САД» орендну плату коштами та продукцією, що підтверджується копіями видаткових касових ордерів про видачу коштів та копіями відомостей на видачу пшениці, кукурудзи, ячменю, соняшника та зерносуміші, в яких містяться підписи від імені позивача про отримання у якості орендної плати за період з 2011 по 2017 роки грошових коштів та сільськогосподарської продукції.

Щодо обставин отримання орендної плати за період з 2011 по 2017 роки, то представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції уточнив, що досить довгий час позивач мешкає в іншому місці, а не в с. Пологи Охтирського району Сумської області за місцем розташування спірної земельної ділянки, тому усно доручив знайомим отримувати плату за користування її земельною ділянкою, а інколи і вона сама приїздила за отриманням вказаної плати, але ніколи не звертала увагу у відповідних документах на те, що надавачем вказаних послуг був саме відповідач.

Вказані обставини відповідачем не спростовані.

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції задовольнив позов на підставі з'ясованих обставин, що мають значення для справи, тому його висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону, отже, рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, відповідно, відхилити.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «САД» відхилити, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20 червня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - (підпис) С.Г.Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: (підпис) В.І.Криворотенко

(підпис) О.І.Собина