Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 128/2247/16-ц

провадження № 61-24744 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Юридично Земельний Союз «Альянс»,

представник відповідача - Огородник Володимир Васильович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Кучевського П. В., Рибчинського В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Юридично Земельний Союз «Альянс» (далі - ТОВ «Юридично Земельний Союз «Альянс») про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Жабелівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 23 грудня 2015 року їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, загальною площею 0,600 га, яка розташована по АДРЕСА_1

З метою виготовлення вказаної технічної документації вона звернулась до ТОВ «Юридично Земельний Союз «Альянс». Відповідач, незважаючи на відсутність укладеного договору, 4 січня 2016 року прийняв він неї грошові кошти за вчинення таких дій у розмірі 1 200 грн, що підтверджується квитанцією від 4 січня 2016 року № 399.

28 січня 2016 року її представник звернувся до відповідача з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів, у зв'язку з тим, що вона зіткнулась з нечесними діями працівника відповідача. Проте ТОВ «Юридично Земельний Союз «Альянс» грошові кошти їй не повернуло.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 на підставі статті 20 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 1212 ЦК України просила суд стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 1 200 грн.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 8 листопада 2016 року у складі судді Ганкіної І. А. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надана позивачкою квитанція від 4 січня 2016 року № 399 не містить відомостей про те, що грошові кошти у розмірі 1 200 грн були сплачені нею та зараховані на рахунок відповідача, оскільки вона містить лише підпис третьої особи про вчинення нею дій щодо її виготовлення, а не отримання товариством коштів.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів на підставі статті 1212 ЦК України не відповідають положенням закону, оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини послуг щодо виготовлення технічної документації із землеустрою. Крім того, позивачкою належних та допустимих доказів на підтвердження сплати нею спірних коштів відповідачу не надано, у тому числі не надано розрахунковий документ, який видається при здійсненні розрахунку суб'єктами господарювання для підтвердження факту надання послуги.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки у неї відсутній належним чином оформлений відповідачем платіжний документ, тому вона звернулась до суду з вимогою на підставі статті 1212 ЦК України про стягнення з ТОВ «Юридично Земельний Союз «Альянс» безпідставно набутих спірних грошових коштів.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 63 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Договір про надання послуг є консенсуальним, оскільки він вважається укладеним з моменту передачі певної речі (виконання послуги), як це властиво реальним договорам, а з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Вимоги до форми договору визначені положеннями статті 639 ЦК України.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами дійшов правильного висновку про те, що позивачкою було висловлено пропозицію відповідачу по виготовленню їй технічної документації з землеустрою, яку останній прийняв, надавши ОСОБА_4 квитанцію та вчинивши дії на його виконання, а саме виїзд на місце, здійснення обмірів земельної ділянки позивачки.

Таким чином, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що оскільки між сторонами існували договірні правовідносини, то вимоги позивачки про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів на підставі статті 1212 ЦК України не відповідають положенням закону, так як ці положення закону до даних правовідносин застосуванню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що, крім того, позивачкою належних та допустимих доказів на підтвердження сплати нею спірних коштів відповідачу не надано, що є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року), у тому числі не надано розрахунковий документ, який видається при здійсненні розрахунку суб'єктами господарювання для підтвердження факту надання послуги.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк