Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 216/2584/16-ц

провадження № 61-18483св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи - виконавчий комітет Криворізької міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: виконавчий комітет Криворізької міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

Позовна заява, з урахуванням неодноразових уточнень, мотивована тим, що ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину від 02 квітня

2016 року є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1.

В будинку зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_7, та малолітній

ОСОБА_6, які фактично у будинку не проживають, особистих речей у будинку не мають.

Реєстрація відповідачів порушує права ОСОБА_4, як власника, оскільки при нарахуванні комунальних платежів за користування послугами розрахунок здійснюється за кількістю зареєстрованих у будинку осіб, що обтяжує його матеріально, потребує додаткових витрат.

У будинку без реєстрації проживає ОСОБА_8, яка є сторонньою особою, вселилася в житловий будинок за життя колишнього власника. ОСОБА_8 категорично відмовляється залишити будинок, незважаючи на те, що зареєстрована вона за іншою адресою, перешкоджає позивачу у доступі до власного помешкання, погрожує, псує майно шляхом відрізу труб від системи газопостачання у встановленому проектом місці, перепланувала місцерозташування приладів газового обліку.

ОСОБА_4 просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком з господарськими будівлями, шляхом визнання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1. Виселити

ОСОБА_8, з жилого будинку АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_4, права користування та розпорядження житловим будинком з господарськими будівлями, шляхом визнання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_8, з жилого будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю та доведеністю заявлених позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року в частині визнання такими, що втратили право на житло ОСОБА_5, ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання такими, що втратили право на житло ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заявлені позовні вимоги

ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 є передчасними.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про поважність причин непроживання ОСОБА_5 та її малолітнього сина ОСОБА_6 у спірному домоволодінні.

30 червня 2017 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_9 через засоби поштового зв?язку подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року та залишити в силі рішення Центрально-Міського районного суду мста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року,мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання такими, що втратили право на житло ОСОБА_5, ОСОБА_6, мотивував своє рішення виключно на припущеннях.

22 серпня 2017 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить відмовити у задоволенні касаційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені в запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право на житло. В іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року не оскаржується, а тому відповідно до приписів статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно домової книги та довідки квартального комітету № 76 від 23 березня 2016 року у домоволодінні зареєстровані відповідачі ОСОБА_11,

ОСОБА_7

Згідно акта № 76, складеному уповноваженою особою квартального комітету від 09 квітня 2016 року, за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_12 ніколи не проживали і не проживають в даний час.

За вищевказаною адресою з 04 жовтня 2016 року зареєстрований

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторонами не заперечується та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_4 став власником спірного домоволодіння в порядку спадкування після смерті свого дядька ОСОБА_13

Після смерті спадкодавця ОСОБА_13, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, відкрилася спадщина, яка складається зі спірного домоволодіння.

До нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулися позивач ОСОБА_4, ОСОБА_14 та ОСОБА_8

Постановою приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу від 02 червня 2015 року спадкоємцям ОСОБА_4 та

ОСОБА_14 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину у зв'язку із не підтвердженням факту родинних відносин із померлим ОСОБА_13

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року, що набрало законної сили задоволено заяву ОСОБА_4 та встановлено факт родинних відносин його із померлим ОСОБА_13

Згідно довідки голови квартального комітету № 76 ОСОБА_8, яка фактично проживає у спірному домоволодінні, чинить перешкоди у його користуванні ОСОБА_5, яка зареєстрована у будинку з часу народження, проте через перешкоди не має можливості там проживати. З приводу чого остання зверталась до правоохоронних органів.

ОСОБА_14, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_13, в інтересах якої діяла ОСОБА_5, померла до отримання свідоцтва про право на спадщину. Відповідач ОСОБА_5 є онукою ОСОБА_14, що не заперечувалося сторонами.

ОСОБА_4 не заперечував факт родинних відносин відповідача

ОСОБА_5 та померлого спадкодавця ОСОБА_13

ОСОБА_5 надала докази звернення до суду із позовною заявою про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем ОСОБА_13 та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що від вирішення питання про право власності на спадщину

ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_13 залежить її право проживання у спірному будинку.

Вирішення питання про визнання осіб ОСОБА_5 та її малолітнього сина ОСОБА_15, такими, що втратили право користування приміщенням, які зареєстровані, але не проживають у спірному домоволодінні, є передчасним та похідним від вирішення питання права власності на спірне домоволодіння, яке є спадковою масою і стосовно чого наявний спір між спадкоємцями, що розглядається у Центрально-Міському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (справа 216/2108/17).

Враховуючи положення статті 405 ЦК України та роз'яснення пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», з подальшими змінами та доповненнями, обставини, якими відповідач обґрунтовує поважність свого не проживання у спірному будинку мають бути належним чином перевірені та оцінені судом, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_8 чинила ОСОБА_5 та її малолітньому сину ОСОБА_6 перешкоди в користуванні спірним домоволодінням. Дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та її малолітнього сина ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, зводяться до переоцінки доказів та не спростовують висновок судів попередніх інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від

13 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є. Червинська