Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 719/232/16-ц

провадження № 61-19583св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника - ОСОБА_4, на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області, у складі судді Цицак В. Л., від 28 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області, у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Владичана А. І., Міцнея В. Ф., від 05 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 15 червня 2011 року по 31 травня 2016 року вона перебувала у шлюбі із відповідачем ОСОБА_5 У період перебування сторін у шлюбі було набуто спільне майно: житловий будинок, загальною площею 217,8 кв. м, який розташований за адресою АДРЕСА_1, зареєстрований 19 лютого 2013 року на ім'я відповідача. Також в цей же час подружжя відкрило магазин промислових товарів за адресою АДРЕСА_2 де в інтересах сім'ї ФОП ОСОБА_5 проводив підприємницьку діяльність. Відповідач у добровільному порядку провести поділ спільного майна не бажає.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила позов задовольнити, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину від доходів ФОП ОСОБА_5 з моменту розірвання шлюбу, тобто з 31 травня 2016 року, і до припинення ним підприємницької діяльності, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 28 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будівництво житлового будинку, який є предметом спору, було закінчено у 2009 році, а право власності на нього відповідач зареєстрував лише 19 лютого 2013 року. Позивач не довела, що будинок, у якому проживають батьки відповідача, було побудовано за спільні кошти подружжя під час перебування їх у шлюбі. Виходячи із положень статей 57, 60, 61 СК України, міський суд дійшов висновку, що доходи ФОП ОСОБА_5, отриманні останнім після розірвання шлюбу, поділу не підлягають.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 28 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що будівництво спірного будинку було завершено у 2009 році, а шлюб між сторонами спору було укладено у 2011 році. На спростування письмових доказів щодо часу завершення будівництва позивачем доказів не надано. Позивачем не зазначений розмір отриманих відповідачем як підприємцем доходів та не надано доказів їх наявності.

24 квітня 2017 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 28 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки показам свідків, які є суперечливими. Батько відповідача - ОСОБА_7 зазначив, що будинок був добудований остаточно та став житловим лише у 2013 році, оскільки опалення будинку було закінчено тільки у 2013 році і саме з цього часу можливо було повноцінно проживати у ньому, однак всупереч зазначеного суди дійшли передчасного висновку, що будинок збудовано у 2009 році. За спільні кошти подружжя у 2011-2012 роках в будинку було повністю зроблено внутрішні будівельні роботи, утеплено будинок за спільні кошти подружжя, що не спростовано відповідачем. Заявник також посилається на те, що моментом виникнення права на житловий будинок є його державна реєстрація, а саме 2013 рік, коли сторони спору перебували у шлюбі та коли остаточно було завершено будівництво будинку за спільні кошти подружжя. Також позивач посилається на безпідставність відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на 1/2 частину доходів за позивачем від діяльності ФОП ОСОБА_8 з моменту розірвання шлюбу до припинення діяльності підприємця.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, було скеровано заперечення на касаційну скаргу. У поданих запереченнях представник відповідача посилається на те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а судові рішення першої та апеляційної інстанції винесенні з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Наведені позивачем аргументи не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій. Зокрема, вирішальним у даній справі є не момент набуття права власності (реєстрації) на спірний будинок, а те, у який період часу спірний будинок був побудований та за які кошти. Майбутні доходи, які відповідач буде отримувати від власної підприємницької діяльності після розірвання шлюбу із позивачем, не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що сторони спору перебували у шлюбі з 15 червня 2011 року по 31 травня 2016 року, що підтверджується свідоцтвами: про шлюб серії НОМЕР_1 від 15 червня 2011 року, про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 31 травня 2016 року, виданими відділом ДРАЦС Новодністровського міського управління юстиції Чернівецькій області (а. с. 13-14).

Під час перебування у шлюбі 19 лютого 2013 року відповідач ОСОБА_5 зареєстрував право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 217,8 кв. м, житловою площею 93,5 кв. м (а. с. 10-12, 67).

Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці, загальною площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_5, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки серії ВКМ № 450928 від 10 липня 2008 року та державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданим ОСОБА_5 17 грудня 2012 року (а.с. 52-54).

Згідно технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_5, виданого Сокирянською філією Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації 26 жовтня 2012 року, житловий будинок літера А, колонка питна літера № 1, вигрібна яма літера № 2 збудовані у 2009 році. Аналогічна інформація міститься також у декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК у Чернівецькій області 19 грудня 2012 року № ЧВ 8, в якій вказано, що будівництво індивідуального житлового будинку літ. - «А», місцезнаходження: АДРЕСА_1, закінчено у 2009 році (а. с. 55-62, 64-66).

У спірному будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_5 з 02 грудня 2014 року, що підтверджується відміткою про місце проживання у паспорті громадянина України ОСОБА_5, а також була зареєстрована позивач ОСОБА_3 з 02 грудня 2014 року по 27 квітня 2016 року, що підтверджується відмітками про місце проживання та про зняття з реєстрації місця проживання у паспорті громадянина України ОСОБА_3 (а. с. 7-8, 49-50).

Частиною третьою статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача, оскільки остання не довела що спірний будинок будувався за спільні кошти подружжя, у період перебування сторін у шлюбі. Відповідач надав суду належні докази, які підтверджують, що у 2008 році ним було придбано земельну ділянку, на якій було завершено будівництво спірного будинку ще у 2009 році, що підтверджується технічним паспортом на будинок та декларацією про готовність об'єкта до експлуатації. Позивачем не надано доказів на спростування цих обставин.

Судами зроблено обґрунтований висновок, що факт реєстрації права власності на спірний будинок (19 лютого 2013 року) у період шлюбу за обставин даної справи не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. При цьому у рішенні виконавчого комітету Новодністровської міської ради від 13 лютого 2013 року № 25/2 вказано про підтвердження права приватної власності на житловий будинок за ОСОБА_5 та видачу на його ім'я свідоцтва про право власності.

Окрім того, судами встановлено, та не заперечувалося сторонами спору, що у спірному будинку проживали батьки відповідача. Судами також враховано покази свідків та надано їм належну оцінку, а доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.

Майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між подружжям з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Враховуючи те, що підприємницькою діяльністю відповідач займався ще до одруження із позивачем, районний суд, із урахуванням положень статей 57, 60, 61 СК України, дійшов правильного висновку, що доходи фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, отриманні останнім до і після розірвання шлюбу, поділу не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 1/2 частини доходів від зайняття підприємницькою діяльністю ФОП ОСОБА_5, суди виходили із недоведеності заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодних розрахунків отриманих відповідачем доходів під час перебування сторін спору у шлюбі, що унеможливило визначення суми, яка могла підлягати стягненню. Жодних клопотань про витребування доказів на підтвердження отриманих відповідачем доходів позивачем не заявлялось.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, оскільки остання не довела, що спірний будинок було побудовано за спільні кошти подружжя, а відповідач довів факт набуття майна до шлюбу, надавши відповідні належні докази. Також позивач не довела розмір доходів відповідача як підприємця, що мають підлягати поділу між подружжям.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 28 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк