АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/8338/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивач ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

апеляційні скарги ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 червня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Семенко О. В.,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом.

Просила вселити її та малолітню дитину ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та усунути їм перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням шляхом надання ключів від дверей до всіх приміщень.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 червня 2018 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, шляхом їх вселення у вказану квартиру та надання ключів від вхідних дверей до всіх приміщень квартири.

В своїх апеляційних скаргах ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Апелянт ОСОБА_8 посилається на те, що судовим рішенням встановлені факти, що мають юридичне значення та безпосередньо стосуються її прав, свобод та інтересів.

Апелянти ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у своїх апеляційних скаргах посилаються на те, що суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, встановив обставини, які порушують права, свободи та інтереси осіб, що не були залучені до участі у справі.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити.

Так, згідно частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції неповно з'ясування обставин, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

Помилковим є висновок суду про те, що ОСОБА_1 набула право користування квартирою АДРЕСА_1 та проживала в ній спільно з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в період з 24 квітня 2016 року по 10 липня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.5 т.1).

Згідно свідоцтва про право на житло від 22 лютого 1993 року №347 вбачається, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с.9 т.1).

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 29 липня 2014 року вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 29 липня 2014 року зареєстрували шлюб (а.с.231 т.1).

З акту №181 від 26 серпня 2016 року, складеного працівниками КРЕП №5 вбачається, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.14 т.1)

З акту №344 від 3 жовтня 2016 року, складеного працівниками КРЕП №5 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_2 (а.с.15 т.1).

З довідки КЖРЕП №5 від 4 жовтня 2016 року №2436 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1 вересня 2015 року проживають без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.7 т.1).

З акту №154 від 21 квітня 2017 року складеного працівниками КРЕП №5 вбачається, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.16 т.1)

З акту № 201 від 14 серпня 2017 року вбачається, що ОСОБА_6 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року.

З довідки КЖРЕП №5 від 12 серпня 2017 року №1096, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_2 (а.с.8 т 1).

З акту №239 від 8 вересня 2017 року, складеного працівниками КРЕП №5 вбачається, що зі слів сусідів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не проживають та не проживали в період з 22 січня 2014 року по 1 вересня 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.91 т.1)

З заяви ОСОБА_1 від 7 листопада 2016 року на адресу Служби у справах дітей Чернівецької міської ради вбачається, що заявник посилався на ту обставину, що в перший рік життя своєї дитини вони проживали в селі Заволока Сторожинецького району Чернівецької області. 1 вересня 2015 року ОСОБА_1 разом з дитиною переїхали до квартири АДРЕСА_1, де проживала на момент написання заяви (а.с.88 т.1).

З витягу з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 28 грудня 2016 року №855/25 вбачається, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 проживають в АДРЕСА_1 (а.с.142 т.1).

З позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення аліментів вбачається, що позивачка посилалася на те, що з липня 2015 року вона не проживає спільно з ОСОБА_6 і не веде спільного господарства (а.с.83-84).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 листопада 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживають окремо, дитина ОСОБА_2 проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні (а.с.89-87).

Отже, вищевказаними письмовими доказами підтверджується той факт, що ОСОБА_1 не проживала в квартирі АДРЕСА_1.

Реєстрація дитини ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 також не доводить факт набуття ОСОБА_1 права користування спірною квартирою.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що письмові акти № 181 від 26 серпня 2016 року, № 154 від 21 квітня 2017 року, № 201 від 14 серпня 2017 року, № 239 від 8 вересня, 2017 рокує недопустимими доказами відповідно до правил статті 90 частини 2 ЦПК України.

При цьому суд першої інстанції не врахував, що в ч.2 ст. 90 ЦПК України мова йде про показання свідків, а не про письмові докази.

З огляду на вказане вище в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які би підтверджували те, що ОСОБА_1 проживала в квартирі АДРЕСА_1 зі згоди її співлвасників та відповідно набула право користування вказаним майном.

Позивачка також не надала суду доказів того, що вона була членом сім'ї відповідача ОСОБА_6 в розумінні статті 64 ЖК України.

За таких обставин позов ОСОБА_1, який вона подала в своїх інтересах є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову поданого ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 суд першої інстанції не врахував правову позицію, яку Верховний Суд України виклав в постанові від 27 листопада 2017 року у справі №6-1945цс17.

У вказаній постанові Верховний Суд України зазначив про те, що пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Частиною першою статті 18 Закону «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

З аналізу зазначених норм та з урахування практики Європейського суду з прав людини Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.

Установивши, що матір та батько малолітнього проживають окремо в різних квартирах, суди, вселяючи малолітню дитину в квартиру до батька, фактично визначили місце проживання дитини разом з батьком.

При цьому суди не з'ясували чи не буде суперечити таке рішення інтересам малолітнього та чи не спричинить йому шкоди, з огляду на його вік та стан здоров'я, а також на те, що він весь час проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні, що встановлено рішенням суду про стягнення аліментів.

Крім того, суди не взяли до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків та не встановили, чи забезпечує таке рішення, яке фактично визначає місце проживання дитини, її розвиток в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 не набула право на користування квартирою АДРЕСА_1, а тому не підлягає вселенню в цю квартиру, вселення дитини ОСОБА_2 у вказане житло суперечить інтересам малолітньої дитини та може спричинити їй шкоди, з огляду на її вік , а також на те, що вона весь час проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні відповідно до домовленості, яка досягнута між батьками дитини.

Суд першої інстанції також не врахував, що батько дитини не проживає та не зареєстрований в спірній квартирі.

Вселяючи малолітню дитину в спірну квартиру,суд першої інстанції фактично визначили місце проживання дитини не за місцем проживання батьків, або одного з них.

За таких обставини суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати на ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 червня 2018 року задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 червня 2018 року скасувати.

В позові ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 17 вересня 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна