АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» вересня 2018 року

м. Харків

справа № 629/4770/17

провадження № 22-ц/790/4599/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» - ОСОБА_3 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року, ухвалене суддею Каращуком Т.О., -

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2017 року публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «ПриватБанк» (далі - банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В даному позові просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 28 серпня 2006 року в розмірі 14026,04 грн., з яких: 4706,30 грн. заборгованість за тілом кредиту; 2515,98 заборгованість по процентам за користування кредитом; 5659,66 грн. заборгованість за пенею; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 644,10 грн. штраф (процентна складова), а також судові витрати в розмірі 1600,00 грн.

В обґрунтування позову банк зазначив, що відповідно до укладеного договору без номеру від 28 серпня 2006 року, відповідач отримала кредит в розмірі 13000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом в заяві. При укладенні вказаного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою врегульовано норми щодо договорів приєднання. Відповідач свої зобовязання щодо повернення кредиту належним чином не виконала, в звязку з чим у неї станом на 18 жовтня 2017 року виникла вказана вище заборгованість в загальному розмірі 14026,04 грн., яку банк просить стягнути на свою користь (а.с. 2-4).

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі (а.с. 174-176).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник банку 23 липня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції в якості однієї з підстав для відмови в позові помилково зазначив на ненаданні банком оригіналу чи належно посвідченої копії кредитного договору. Між тим позивачем до суду надана копія анкети-заяви відповідача, яка, виходячи з її змісту та положень ч. 1 ст. 634 ЦК України, є доказом укладення договору між сторонами. Крім того, суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо погашення відповідачем заборгованості в повному обсязі. Між тим банком до суду неодноразово надавались письмові пояснення та виписки, згідно яких відповідач скористалась послугою «Оплата частинами», відповідно до умов якої відповідач була зобовязана щомісячно вносити платіж в розмірі 527,00 грн. Таким чином, станом на 07 вересня 2016 року у відповідача дійсно була наявна поточна заборгованість в розмірі 667,17 грн., яку відповідач сплатила, однак судом першої інстанції не враховано, що вже 22 вересня 2016 року відповідач мала внести чергові 527,00 грн. і через несплату вказаного платежу у відповідача почала рахуватись прострочка за послугою «Оплата частинами» (а.с. 180-184).

14 серпня 2018 року відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування зазначає, що факт отримання кредиту та використання кредитної картки нею не заперечується. Вона повністю погасила заборгованість за карткою 07 вересня 2016 року, і зробила це не через термінал, а у відділенні банку. Доводи банку відносно того, що вона надала згоду на те, що підписана нею заява разом Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та банком договір, є безпідставними, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження її ознайомлення з вказаними документами саме в тій редакції, яка діяла на момент підписання заяви від 28 серпня 2006 року. Зазначені Умови та Правила і Тарифи не можуть бути складовою кредитного договору, оскільки не підписані нею. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом України в постанові від 10 червня 2015 року. Анкета сама по собі не вказує на отримання картки чи існування заборгованості. Банком не підтверджено факту використання картки відповідачем та існування коштів на неї після повного погашення заборгованості 07 вересня 2016 року, а також придбання товарів і на яку суму після 07 вересня 2016 року відповідач почав відраховувати оплату частинами. З виписки вбачається, що після сплати заборгованості вона не зробила жодної транзакції і не могла це зробити, оскільки картка була заблокована банком. На вказану картку банком нараховувалась кожного місяця сума 527,00 грн. Таким чином, банком не доведено наявність у неї заборгованості.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду даної цивільної справи, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга банку підлягає частковому задоволенню з наведених нижче підстав.

Оцінюючи аргументи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., ОСОБА_4 A, N 303-A, параграф 29).

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови в позові в цілому відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком не надано оригінал кредитного договору або належним чином посвідчену копію. В якості кредитного договору банком надано анкету-заяву, проте в останній не зазначено, до яких саме умов і тарифів приєднується відповідач, а на умовах і тарифах відсутні підписи відповідача. На наданій копії Умов та Правил надання банківських послуг відсутній підпис відповідача, тому зазначений документ не є складовою частиною договору. Крім того, неможливо встановити, що саме ця редакція діяла на момент укладення договору. В якості доказу наявності заборгованості банком надано розрахунок заборгованості (а.с. 5-12). Проте відповідно до роздруківки з сайту банку (а.с. 52) та квитанції (а.с. 53) відповідач 07 вересня 2016 року погасила заборгованість за кредитною карткою в повному обсязі в розмірі 667,17 грн. Надана банком виписка по рахунку не спростовує і не підтверджує факт наявності заборгованості, так як проміжок часу, в якому відповідач погасила кредит, відсутній. А з виписки по рахунку, наданої відповідачем, вбачається, що заборгованість було повністю погашено 07 вересня 2016 року. Враховуючи наведене, підстави для задоволення позову відсутні (а.с. 174-176).

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 серпня 2006 року відповідачем власноруч було підписано заяву на відкриття рахунку та надання послуг (а.с.13).

З тексту даної заяви вбачається, що відповідач ознайомилась та згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Також з тексту заяви вбачається, що відповідач виразила свою згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем шляхом підписання заяви було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу визнала факт отримання кредиту та використання кредитної картки.

Вказані обставини свідчать про дотримання письмової форми правочину та укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі.

Крім мотивів, викладених вище, колегія суддів також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 квітня 2018 року по справі № 357/12292/16-ц, в якій зазначено, що неоспорювання кредитного договору, часткове його виконання відповідно до ст. 204 ЦК України свідчить про правомірність цього правочину. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття умов цього договору.

Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, відповідач також не заперечувала факт підписання нею заяви, у відзиві на апеляційну скарну визнала факт отримання нею кредиту, використання кредитної картки та погашення заборгованості за кредитом.

Таким чином, укладення кредитного договору між сторонами відбулось згідно чинного законодавства України.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів відхиляє аргументи відповідача відносно того, що Умови і Тарифи не можуть бути складовою кредитного договору, оскільки не підписані нею, та посилання на відповідні правові позиції Верховного Суду України.

В зазначеній частині колегія судді задовольняє апеляційну скаргу банку та відповідно до ч.4 ст. 376 ЦПК України виключає з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на зазначені обставини.

Оцінюючи протилежні за своїм змістом аргументи сторін щодо сплати відповідачем заборгованості в повному обсязі, колегія суддів керується наступним.

Відповідачем на підтвердження вказаних обставин надано скріншот веб-сторінки сервісу «Приват24» с даними щодо поповнення карткового рахунку 07 вересня 2016 року на суму 667,17 грн. та балансом після цього 0,00 грн. (а.с. 52), а також копію заяви на переказ готівки на вказану суму від 07 вересня 2016 року (а.с. 53).

Крім того, вказані дані підтверджуються випискою по рахунку, наданою банком, з якої вбачається, що після поповнення картки готівкою у відділенні банку на суму 667,17 грн. залишок після операції складає 0 грн. (а.с. 123).

З цієї ж виписки вбачається, що після зазначеного поповнення щомісяця, з 22 вересня 2016 року по 22 лютого 2018 року, нараховується сума в розмірі 527,00 грн. із зазначенням назви операції «Оплата частинами» (а.с. 123).

Оцінюючи доводи банку щодо користування відповідачем послугою «Оплата частинами», відповідно до якої відповідачу нараховувались щомісячні платежі в розмірі 527,00 грн., колегія суддів вважає, що вони не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Зазначені доводи банку зводяться до того, що з травня 2016 року відповідач погашала щомісячний платіж в розмірі 527,00 грн., про що свідчать внесені відповідачем кошти в травні, червні, липні, серпні та вересні 2016 року, однак після 07 вересня 2016 року відповідач більше не вносила щомісячний платіж 527,00 грн., який виникав 22 числа кожного місяця. Дійсно, станом на 07 вересня 2016 року у відповідача була наявна поточна заборгованість в розмірі 667,17 грн., яку відповідач сплатила, однак судом першої інстанції не враховано, що вже 22 вересня 2016 року відповідач мала внести чергові 527,00 грн. і через несплату вказаного платежу у відповідача почала рахуватись прострочка за послугою «Оплата частинами»

Проте всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, банком не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів укладення між сторонами угоди щодо користування послугою «Оплата частинами». Так, численні письмові пояснення банку з цього приводу, в тому числі аргументи апеляційної скарги, з огляду на положення ЦПК України не є доказами, а тому самі по собі не можуть підтверджувати зазначену обставину.

Оцінюючи виписку по рахунку в якості доказу, який за доводами банку має підтверджувати вказану обставину, колегія суддів звертає увагу, що у вказаній виписці станом на 07 вересня 2016 року констатований нульовий баланс, тобто відсутність заборгованості.

Подальше зазначення банком нарахувань під назвою «Оплата частинами» в розмірі 527,00 грн., внаслідок яких збільшувався відємний баланс по рахунку, само по собі не може бути визнано судом достатнім доказом укладення угоди про оплату частинами, оскільки банком не зазначені будь-які дані, що стосуються та підтверджують досягнення вказаної угоди.

Зокрема, вказаними даними можуть бути докази, що підтверджують дату укладення угоди, найменування товару, який за доводами банку придбав відповідач, найменування продавця, в якого товар був придбаний, письмові докази, в яких було зафіксований зміст угоди та волевиявлення відповідача на її укладення, або ж, якщо досягнення угоди відбулось в інший спосіб, зокрема шляхом відповідних дій відповідача в електронній системі, то виписку з електронної системи, яка підтверджує вчинення відповідачем дій, що свідчать про його волевиявлення на укладення угоди та її умови тощо.

Лише за наявності таких доказів колегія суддів могла б зробити висновок, що нульовий баланс по рахунку відповідача станом на 07 вересня 2016 року свідчив не про повне погашення ним заборгованості, а про погашення лише чергового платежу, а подальші дії банку щодо нарахування заборгованості після того, як згідно даних виписки баланс був нульовий та заборгованість відсутня, були правомірними та ґрунтувались на умовах угоди, укладеної з відповідачем.

Проте вказані докази ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, банком надано не було.

За таких обставин підстави для задоволення апеляційної скарги банку в зазначеній частині відсутні.

Рішення суду першої інстанції в зазначеній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Перевіряючи апеляційну скаргу відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах її доводів, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 367, 368, ч.4 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року висновки, що Умови надання банківських послуг та Тарифи банку не є складовою кредитного договору, оскільки не підписані ОСОБА_2.

В іншій частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанову складено "28" вересня 2018 року.

Головуючий суддя: Судді: ОСОБА_5 ОСОБА_4 ОСОБА_6