ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/291/18 Справа № 180/1839/16 Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2018 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року , -

В С Т А Н О В И В:

17 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Марганецького міського суду Дніпропетровської області із вище зазначеним позовом, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 34 043,57 грн. та моральну шкоду у сумі 10 000 грн. (а.с.4-5).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено (а.с.67-71).

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги (а.с.142-150).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (фізична особа - підприємець) є власником магазину «Рута», розташованого за адресою: м. Марганець, вул..Київська 174.

2 червня 2015 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено трудовий договір № 6, згідно якого остання прийнята продавцем.

2 червня 2015 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено трудовий договір № 7, згідно якого остання прийнята продавцем.

Відповідно до пункту 2 договорів відповідачі зобовязалися виконувати робити з реалізації продовольчих товарів, дотримуватися правил техніки безпеки та санітарних норм на робочому місці, нести матеріальну відповідальність за збереження товару.

Договору про повну матеріальну відповідальність та договору про колективну (бригадну) відповідальність між сторонами не укладалися.

30 листопада 2015 року вищезазначені трудові договори розірвано на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до акту передачі матеріальних цінностей бакалійного відділу магазину «Рута» від 30 серпня 2015 року продавець ОСОБА_3 передала продавцю ОСОБА_2 продовольчі товари на суму 76 453, 60 грн.

Згідно акту передачі матеріальних цінностей бакалійного відділу магазину «Рута» від 11 вересня 2015 року, складеного в присутності ОСОБА_1, ОСОБА_4, продавця ОСОБА_5, продавець ОСОБА_2 передала продавцю ОСОБА_3 продовольчі товари, залишок по ревізії 41 141, 02 коп., залишок по зошиту 75 184, 59 грн., нестача 34 043,57 грн. Зазначений акт передачі продавцем ОСОБА_2 не підписано, відомості про причини відсутності її підпису відсутні.

За заявою ФОП ОСОБА_1 6 жовтня 2015 року були внесені відомості до ЄРДР за правовою кваліфікацією ч.1 ст.185 КК України.

Постановою слідчої Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 27 серпня 2016 року закрито кримінальне провадження за ч.1 п.2 ст.284 КПК України в звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Так, загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою IX КЗпП України , Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Згідно ст.130 КЗпП України, працівники несуть відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених не них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Статтею 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Підставою настання матеріальної відповідальності є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст. 58 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішення по справі, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на позивачеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір шкоди. А отже, обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган ( 138 КЗпП України ).

З матеріалів справи вбачається, що договору про повну матеріальну відповідальність та договору про колективну (бригадну) відповідальність між сторонами не укладалися.

Докази щодо наявності вини відповідачів у завданні шкоди та її розмір, матеріали справи не містять. Зокрема такі відомості відсутні як у акті про передачу матеріальних цінностей від 11 вересня 2015 року, який ОСОБА_2 не підписано і відомості про причини відсутності її підпису відсутні, так і у постанові слідчої Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 27 серпня 2016 року, якою закрито кримінальне провадження за ч.1 п.2 ст.284 КПК України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для відшкодування позивачеві матеріальної шкоди, оскільки позивачем по справі, відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішення по справі, та ст.ст.12,82 ЦПК України, в редакції чинній на момент перегляду рішення судом апеляційної інстанції, не надано належних та допустимих доказів з яких можливо встановити суму завданого збитку, та не доведено, що такі збитки йому спричинені саме відповідачами.

Враховуючи, що вимог позивача про відшкодування моральної шкоди є похідною, то суд 1 інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що вона також не підлягає задоволенню.

Аналізуючи встановлені судом 1 інстанції фактичні обставини по справі в контексті наведених вище норм законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1 інстанції про відсутності підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім цього, посилання позивача на наявність кримінального провадження №0000925, не має ніякого правового значення для вирішення справи по суті, оскільки не свідчить про встановлений розмір завданої шкоди та винних осіб за даним фактом.

Отже, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Проте переглядаючи справу, в апеляційній інстанції суд, з урахуванням положень підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України, відповідно до яких постанова суду апеляційної інстанції складається, у тому числі, з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема, мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 містила посилання на невідповідність рішення суду першої інстанції викладеним вище нормам матеріального права з підстав посилання на пропуск строку, встановленого законом для звернення до суду, колегія суддів вважає необхідним зазначити про суперечливість висновку суду першої інстанції у вказаній частині рішення суду. Так, посилаючись на пропуск строку, який встановлений ч. 3 ст. 233 КзпП України 1 рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, суд 1 інстанції не звернув уваги, що це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову та не застосовується у разі недоведеності особою її порушеного права, що саме по собі не є підставою для скасування рішення та задоволення позову.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з вищезазначених підстав, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду слід залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: