Дата документу 19.10.2018 Справа № 554/2918/16-ц
Справа № 554/2918/16-ц
Провадження № 2/554/1775/2018
РІШЕННЯ

іменем України

19 жовтня 2018 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Шевської О.І.,

за участю секретаря судового засідання Дроздова Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» у квітні 2016 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, у якій просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 1000,00 грн.; стягнути солідарно з відповідчів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 463652,50 грн. за договором лізингу DNH2LNI04547 від 03.12.2013 року та судові витрати у розмірі 6969,79 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 03.12.2013 року між ФОП ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір фінансового лізингу № DNH2LNI04547 від 03.12.2013 року. За умовами п.1.1 договору лізингу визначено, що банк здійснює придбання у власність у ТОВ «Новофарм», а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до спеціфікації, наданої в додатку №1 до договору.

Предметом лізингу за договором є: жатка для збирання кукурудзи Olimac Drago 8-ми рядкова, з нижнім подрібнювачем, з міжряддям 70 см до комбайну Claas Lexiom 46, нова; серійний № 255913, 2013 р.в. вартістю 431730,00 грн. та жатка для збирання кукурудзи Olimac Drago 8-ми рядкова, з нижнім подрібнювачем, з міжряддям 70 см до комбайну Claas Lexiom 46, нова; серійний № 255813, 2013 р.в. вартістю 431730,00 грн.

Відповідно до п.1.2 договору, вартість предмету лізингу складає: без ПДВ 719550,00 грн., крім того ПДВ 143910,00 грн., а всього з ПДВ 863460,00 грн. Згідно з п.1.3 договору строк лізингу встановлено до 02.12.2014 року.

10.12.2013 року лізингодавець належним чином виконав свої зобов'язання за договором № DNH2LNI04547, передав лізингоодержувачу у користування техніку.

У відповідності до пунктів 2.1, 2.3.2 на лізингоодержувача покладені зобов'язання по сплаті: винагороди за отримане в лізінг майно у розмірі 9 % річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, в дату сплати процентів, якою є 25-е число кожного поточного місяця; винагороди за користування майном у розмірі згідно наведеної формули, згідно графіку внесення лізингових платежів, зазначеному у Додатку № 2.

ФОП ОСОБА_2 в обумовлені договором лізингу строк та графіком лізингових платежів належним чином свої зобов'язання щодо сплати лізингових платежів не виконано, внаслідок чого у останнього перед банком виникла заборгованість.

У зв'язку із порушенням лізингоодержувачем грошових зобов'язань перед банком за договором лізингу в період часу користування майном, станом на 03.12.2014 року у останнього виникла заборгованість в розмірі 464652,50 грн., яка складається з: 438786,22 грн.; сума переоцінки тіла лізингової угоди; 25866,28 грн. сумма переоцінки відсотків лізингової угоди.

Також в позові зазначено, що зобов'язання ФОП ОСОБА_2 за договором фінансового лізингу № DNH2LNI04547 забезпечені договором поруки № DNH2LNI04547/П від 03.12.2013 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та співвідповідачем ОСОБА_3.

Предметом договору поруки є надання поруки поручителем перед банком за виконання ФОП ОСОБА_2 (Лізингоодержувачем) зобов'язань за договором фінансового лізингу № DNH2LNI04547 від 03.12.2013 року.

Відповідно до пункту 2 Договору поруки поручитель ОСОБА_3, відповідає перед банком за виконання зобов'язань до договором фінансового лізингу в тому ж розмірі, що і лізингоодержувач, включаючи сплату лізингових платежів у частині, що йде на викуп переданного в лізинг майна, винагороду за отримане в лізинг майно, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручитель відповідає перед Банком всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.

Пунктом 4 договору поруки регламентовано, що у випадку невиконання лізингоодержувачем зобов'язань за договором фінансового лізингу, лізингоодержувач та поручитель відповідають перед Банком як солідарні лізингоодержувачі. Як випливає з п.3, ОСОБА_3, з умовами договору фінансового лізингу ознайомлена.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором фінансового лізингу № DNH2LNI04547 від 03.12.2013 року в розмірі 463652,50 грн. та судові витрати у розмірі 6969,79 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 14.04.2016 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.40).

Ухвалою від 11.04.2017 року призначено по справі судову економічну експертизу та зупинено провадження до отримання висновку експертизи (а.с.98).

01 серпня 2017 року провадження у цивільній справі поновлено та призначено справу до судового розгляду (а.с.104).

Ухвалою суду від 19.09.2017 року призначено судову економічну експертизу та зупинено провадження до отримання висновку експертизи (а.с.112-113).

10 квітня 2018 року провадження у цивільній справі поновлено та призначено справу до судового розгляду (а.с.129).

Учасники справи у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Від ФОП ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що заперечує проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, та надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.12.2013 року між ФОП ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір фінансового лізингу № DNH2LNI04547 від 03.12.2013 року, згідно якого, банк здійснює придбання у власність, передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів приймає у власність, майно, що визначене у специфікації (а.с.10-19).

Відповідно до п.1.2 вказаного договору, вартість предмету лізингу складає: без ПДВ 719550,00 грн., крім того ПДВ 143910,00 грн., а всього з ПДВ 863460,00 грн. (а.с.10).

Строк лізингу зазначений у п. 11.1 даного договору, а саме визначений з дати підписання договору до 02.12.2014 року (а.с.15).

Відповідно до п. 2.1. Договору лізингу, загальна сума цього Договору становить 863460,00 (вісімсот шістдесят три тисячі чотириста шістдесят) грн. і складається з:

- суми авансового платежу 259038,00 (двісті п'ятдесят дев'ять тисяч тридцять вісім) грн., згідно п. 1.4. Договору;

- загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна - 604422,00 (шістсот чотири тисячі чотириста двадцять дві) грн., згідно з Графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в Додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу (а.с.10).

Пунктом 2.2. Договору лізингу встановлено, що розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в Додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу.

Зобов'язання ФОП ОСОБА_2 за договором фінансового лізингу № DNH2LNI04547 забезпечені договором поруки № DNH2LNI04547/П від 03.12.2013 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та співвідповідачем ОСОБА_3 (а.с.30).

Згідно умов даного договору його предметом є надання поруки ОСОБА_3 (поручителем) перед Банком за виконання Лізингоодержувачем ФОП ОСОБА_2, вказаним у п.12 до цього договору, своїх обовяків, що випливають з договору лізингу №DNH2LNI04547, згідно яких ОСОБА_4 здійснює придбання у власність у ТОВ «Новофарм», а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу.

Пунктом 2 договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед Банком за виконання обовязків за договором лізингу в розмірі 863460,00 грн.

Згідно з ст.11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з п.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує проти його дійсності на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як встановлено судом, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Відповідно до п.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною першою статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти) договору, визначені на розсуд сторін, і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У п.2.3. договору фінансового лізингу сторони погодили, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п.1.5. цього Договору, відповідно до Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку № 2, що є невід'ємною частиною договору наступні лізингові платежі:

- за п.2.3.1. договору фінансового лізингу винагороду за відкриття рахунку №0901 у розмірі 100 грн. 00 коп. у день укладення договору фінансового лізингу;

- згідно п.2.3.2 договору фінансового лізингу винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 9 % річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, в дату сплати процентів, якою є 25-число кожного поточного місяця.

У п.2.4. договору фінансового лізингу зазначено, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п.1.5. цього Договору, відповідно до Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку № 2, також винагороду за користування майном у розмірі, згідно наведеної формули (а.с.10).

Матеріалами справи підтверджено факт повної сплати ФОП ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» лізингових платежів за договором № DNH2LNI04547 від 03.12.2013 року, крім платежу, передбаченого п.2.4. цього Договору. Спростувань щодо вказаних обставини учасниками справи не надано.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Частиною 2 вказаної статті визначено склад лізингових платежів, зокрема: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року по справі № 910/19198/17 вказав, що суди мають встановити та зазначити, до якої саме складової лізингових платежів, передбачених пунктами «а», «б», «в» чи «г» статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» відноситься винагорода за користування майном у розмірі, розрахованому згідно з формулою, яка наведена в договорі.

Відповідно до п. 2.4 договору фінансового лізингу передбачено порядок розрахунку та умови сплати лізингоодержувачем винагороди банку за користування майном. З наведеної формули вбачається, що розмір платежу визначається з урахуванням курсової різниці національної валюти (гривня) до іноземної (долар США), а не залежно від строку користування майном. Розмір винагороди розраховується на дату визначену в п. 11.1 цього Договору.

Досліджуючи платіж, встановлений п.2.4. договору з урахуванням ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», судом встановлено, що по своїй суті такий платіж не є платежем, який відшкодовує частину вартості майна; не компенсує відсотки за кредитом, оскільки кредитні кошти не залучались; не є платою за користування майном, оскільки залежить від зміни курсу валюти; не може вважатись іншими витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з договором.

Аналіз змісту та порядок нарахування платежу за пунктом 2.4. договору фінансового лізингу дає суду підстави дійти до висновку, що вказаний платіж не є жодним із складових лізингових платежів, а тому не відповідає частині 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» і є підставою для відмови у позові.

Обгрунтовуючи розмір грошових зобов'язань лізингоодержувача перед банком, позивач посилається на положення ст.533, 632 ЦК України щодо права сторін визначити еквівалент грошового зобовязання в іноземній валюті і обовязку сплатити суму грошових коштів з урахуванням такого еквіваленту.

Суд критично оцінює доводи позивача щодо застосування положень вищевказаних норм до спірних правовідносин, оскільки за умовами договору фінансового лізингу №DNH2LNI04547 від 03.12.2013 року еквівалент грошового зобовязання в іноземній валюті не визначався взагалі, порядок розрахунку узгоджено сторонами виключно в гривнях. Пунктом 2.4. договору зазначений платіж визначено як додаткову винагороду лізингодавця за користування майном, а не валютний еквівалент зобовязання.

Як встановлено судом, розмір боргу визначався банком за формулою у п.2.4. з урахуванням курсу національної валюти (гривні) до іноземної (долар США). Матеріалами справи підтверджено (а.с.6-9), що банк здійснив нарахування боргу в розмірі 464652,50 гривень, з яких:

- 438786,22 грн. сума переоцінки тіла лізингової угоди;

- 25866,28 грн. сума переоцінки відсотків лізингової угоди.

Згідно ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, крім свободи договору, є справедливість, добросовісність та розумність. Засади свободи договору, розумності та справедливості мають системно застосовуватись при визначенні умов договору та порядку його виконання. У випадку спору між сторонами щодо змісту умов договору, останні можуть бути з'ясовані саме спираючись на справедливість та/або розумність.

Враховуючи положення ст.533 ЦК України, сторони у зобов'язанні можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Отже, законодавець не забороняє визначити у валюті частину зобов'язання, сторони договору не можуть бути обмежені у праві передбачити в договорі право застосування валютного еквівалента до частини їх грошового зобов'язання, що може гарантувати права лізингодавця на випадок значної інфляції.

Однак, з наданих позивачем доказів вбачається, що 03.12.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (Покупець) та ТОВ «Новорфарм» (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу майна, для передачі його у лізинг ФОП ОСОБА_2

Відповідно до п.2.1. цього Договору вартість майна встановлена в національній валюті в розмірі 863460,00 грн. з ПДВ (а.с.23-24).

Укладаючи договір фінансового лізингу № DNH2LNI04547 від 03.12.2013 року, у п.2.1. ПАТ КБ «ПриватБанк» та ФОП ОСОБА_2, серед іншого, погодили, що вартість обєкта лізингу виражена в національній валюті і становить 863460,00 грн з ПДВ (а.с.10).

Згідно копії видаткової накладної № PH-П 22-0642 від 10 грудня 2013 року товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «НовоФарм» (постачальником) було відвантажено та прийнято Публічним акціонерним товариством ОСОБА_4 банк «Приватбанк» (одержувачем) товар, а саме: жниварку для збирання кукурудзи Olimac Drago №255913 міжряддя 70 см та жниварку для збирання кукурудзи Olimac Drago №255813 міжряддя 70 см. загальною вартістю 863460,00 (вісімсот шістдесят три чотириста шістдесят) грн. з ПДВ (а.с.20).

З вказаного вбачається, що купівля-продаж предмету лізингу відбувалась також у національній валюті України гривні.

Вказане сільськогосподарське обладнання в подальшому було на умовах лізингу передано ФОП ОСОБА_2, що підтверджується копією відповідного акту-передачі майна, складеного 10.12.2013 року (а.с.22).

Проаналізувавши вищевказані обставини справи, а також їх правове регулювання, суд вважає, що зміна лізингових платежів із застосуванням коефіцієнта коригування без зміни вартості предмета лізингу з застосуванням такого коефіцієнта, суперечить Закону України «Про фінансовий лізинг». Вартість предмета лізингу є викупною вартістю, обумовленою умовами договору; зміна періодичних лізингових платежів як відшкодування частини вартості предмета лізингу без зміни вартості предмета лізингу в цілому, нівелює співвідношення зазначених понять.

Вказана вище позиція суду узгоджується із позицією Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду, що викладена у постановах від 26.04.2018 р. у справі № 910/10191/17 та від 25.05.2018 р. у справі № 906/270/16.

З наявних матеріалів справи суд вбачає, що як при купівлі банком обєкту лізингу так і при його передачі лізингоодержувачу за договором фінансового лізингу грошовий еквівалент ціни в іноземній валюті не визначався, а всі розрахунки проводились в національній валюті України (гривні).

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України виконання грошових зобовязань з урахуванням курсу валют може здійснюватися виключно у випадку визначення сторонами в договорі еквіваленту грошового зобовязання у відповідній іноземній валюті.

Частиною 1 ст.525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи положення статтей 525, 526 ЦК України, щодо недопустимості односторонньої зміни умов, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ФОП ОСОБА_2 коштів за п. 2.4. договору фінансового лізингу як переоцінки тіла та відсотків за договором лізингу.

Крім того, за пунктом 2.4. договору фінансовго лізингу, винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену п. 11.1 цього Договору у день дострокового повного виконання зобовязань за цим Договором або у день повного фактичного виконання зобовязань за цим Договором.

Відповідно до п.11.1 строк лізингу встановлено з дати підписання договору до 02.12.2014 року. Отже, за умовами п. 2.4 винагорода мала б розраховуватись з урахуванням виконаних зобовязань за формулою на певну дату, тобто станом на 02.12.2014 року.

В матеріалах справи містяться надані позивачем банківські виписки по рахунках ФОП ОСОБА_2 на підтвердження розміру винагороди за п. 2.4. договору фінансового лізингу у розмірі 464652,50 гривень (а.с. 6-11).

З вказаних виписок по рахунках ФОП ОСОБА_2 вбачається, що банк здійснював розрахунок винагороди за користування майном починаючи з 10.12.2013 року по 03.12.2014 року. В той час як за умовами п.2.4. договору фінансового лізингу, винагорода за користування має розраховуватись на дату - 02.12.2014 року.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу не підлягають задовленню.

Відповідно до положень п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі наведеного, ст.ст. 3, 6, 203, 215, 525, 526, 527, 530, 627, 629, 559, 806 ЦК України, ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. ст.ст. 10-11, 19, 42, 43, 48, 76, 81, 128, 130, 133, 258, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задовленні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після спливу строку на подачу апеляційної скарги, якщо така скарга не буде подана.

Найменування сторін:

позивач: Публічне акціонерне товариство ОСОБА_4 "Приват Банк", 49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, , рах.№3111 (для погашенян заборгованості), рах. № 0001 ( для відшкодування судових витрат), МФО 307770;

відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса проживання: 36000, Полтавська область, м.Полатва, вул.Київське шосе, буд.56, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії КН №630241, виданий Машівським РВ УМВС УКраїни в Полтавській області 29.04.1998 року;

відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер фізичної особи платника податків та інших обовязкових платежів НОМЕР_2, р/р 5730 у ПАТ КБ «Приват Банк», МФО 331401.

Повний текст рішення виготовлено 24.10.2018 року.

Суддя О.І. Шевська