Справа №295/5942/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Ведмідь Н.В.,

за участю секретаря Бойченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в залі Богунського районного суду м. Житомира цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі процентів за договором позики у сумі 2740,64 грн. та судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правовому допомогу.

Позов умотивовано тим, що 18.01.2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики в сумі 12349,80 грн., про що останній власноручно написав розписку, умовами договору було передбачено, що відповідач має сплачувати суму боргу до 19.02.2017 року, у разі не повернення до вказаної дати, сплатити відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 100% річних, однак борг не повернув, внаслідок чого рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.09.2017 року у цивільній справі №295/6714/17 було задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики у розмірі 12349,80 грн., процентів в розмірі 6970,02 грн., інфляційні втрати в розмірі 154,37 грн., а разом 19 474,19 грн., також рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26.02.2018 року у цивільній справі №295/108/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі процентів, за договором позики у сумі 5379,77 грн. за період з 13.09.2017 року по 19.02.2018 року та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Однак заборгованість за договором позики не повернута, рішенні судів про стягнення коштів не виконані, тому позивач має право на стягнення з відповідача процентів за період з 19.02.2018 року.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.06.2018 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 25.07.2018 року (а.с. 23-24).

11.06.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_3 про збільшення розміру позовних вимог, у якій представник позивача просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі процентів за договором позики у сумі 2537,63 грн. До заяви долучена квитанція про направлення її копії відповідачу (а.с. 30-33).

06.08.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_3 про збільшення розміру позовних вимог, у якій представник позивача просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі процентів за договором позики у сумі 3992,53 грн. До заяви долучено квитанцію про направлення її копії відповідачу (а.с. 46-51).

19.09.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_3 про збільшення розміру позовних вимог, у якій представник позивача просив стягнути з відповідача грошові коштів у розмірі процентів за договором позики у сумі 5582,78 грн. До заяви не долучено доказів направлення копії заяви відповідачу (а.с. 54-58).

23.10.2018 року до суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_3, у якій він просив долучити до матеріалів справи копію квитанції про оплату позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. та копію акту виконаних робіт від 17.10.2018 року (а.с. 62-64).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 5 ст. 49 ЦПК України визначено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Стеттею 83 ЦПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обовязку вчинити відповідну процесуальну дію.

Заяви представника позивача ОСОБА_3 про збільшення розміру позовних вимог, які надійшли на адресу суду 06.08.2018 року та 19.09.2018 року подані з пропуском строку, який визначено п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. Представник позивача не звертався до суду із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку, про наявність поважних причин, які призвели до його пропуску, суд не повідомлено. Крім того, до заяви про збільшення позовних вимог від 19.09.2018 року не долучено докази направлення копії цієї заяви відповідачу.

На підставі вищевикладеного, заява представника позивача ОСОБА_3 про збільшення розміру позовних вимог від 06.08.2018 року на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України залишаються судом без розгляду.

Заява про збільшення позовних вимог від 19.09.2018 року на підставі ч. 6 ст. 49 ЦПК України підлягає поверненню заявнику.

Також, заява про долучення доказів подана з пропуском строку, який визначено ч. 2 ст. 83 ЦПК України, при цьому представником позивача не повідомлялося суд про існування обєктивних причин, які перешкоджали поданню доказу у визначений строк, та не повідомлено про доказ, який не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, тому заява про долучення доказів від 23.10.2018 року на підставі ч.ч. 8, 9 ст. 83 ЦПК України судом до розгляду не приймається.

Відповідач відзив не подав, про наявність поважних причин, які перешкоджають його подачі, суд не повідомлено, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач в судове засідання не зявився, його представник ОСОБА_3 надіслав до суду заяву, у якій просив розглядати справу у їх відсутність.

Відповідач в судове засідання не зявився, відзив на позовну заяву не подав, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Оскільки підстави, які передбачені ч. 2 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України для відкладення розгляду справи відсутні, відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, про наявність поважних причин неявки в судове засідання суд не повідомив, суд розглядає справу за відсутності відповідача.

У відповідності до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 18.01.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 12349,80 грн. на термін до 19.02.2017 року та в разі не повернення боргу повністю або частково останній зобовязався сплатити 100% річних на суму невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, що підтверджується розпискою від 18.01.2017 року, яка написана власноручно відповідачем ОСОБА_2 (а.с. 7)

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обовязки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору.

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638).

За нормою ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідач не виконав зобовязання щодо повернення позивачу всієї суми грошових коштів, тому рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.09.2017 року у цивільній справі №295/6714/17 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та стягнуто з ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики у розмірі 12349,80 грн., процентів в розмірі 6970,02 грн., інфляційні втрати в розмірі 154,37 грн., а разом 19 474,19 грн. (а.с. 4-5)

Також, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26.02.2018 року у цивільній справі №295/108/18, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі процентів, за договором позики у сумі 5379,77 грн. за період з 13.09.2017 року по 19.02.2018 року та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. (а.с. 6).

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише в тому разі, якщо договором не встановлено інші умови.

Договором позики сторони домовилися, що позикодавець зобовязався сплатити в разі не повернення боргу повністю або частково 100% річних на суму невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Судом встановлено, що договір з приводу повернення суми позики не виконано, а отже суд вбачає всі підстави для стягнення з відповідача суми процентів, визначених умовами договору за користування грошовими коштами в розмірі, який визначений позові та заяві про збільшення позовних вимог від 11.06.2018 року, у сумі 5278,27 грн., виходячи з того, що період прострочення виконання зобовязання 156 днів, за які мають бути нараховані відсотки в розмірі 100 % на суму заборгованості 12349,80 грн. (100%/365х12349,80/100%х156 днів).

Щодо вимоги про стягнення з позивача судових витрат по оплаті витрат на професійну правову допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволення позову - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 2 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов'язані з розглядом справи, до яких належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу адвоката .

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Встановлено, що 03.03.2017 року ОСОБА_1 та адвокатське обєднання «ОСОБА_4, ОСОБА_3 і Партнери», в особі керуючого партнера ОСОБА_4 уклали договір про надання правової допомоги.

На підтвердження повноважень адвоката ОСОБА_3 надано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 023 від 31.10.2013 року та копію ордеру серії ЛВ № 063796 від 14.06.2017 року.

Пунктом 3.1 договору про надання правничої допомоги встановлено, що правова допомога, передбачена предметом цього договору, оплачується з розрахунку, передбаченому у примірниках 2, 3 договру.

Копії примірників 2, 3 договру, на який міститься посилання у п. 3.1. договору про надання правничої допомоги, суду не надано.

Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження оплати ОСОБА_5 витрат на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн. надано квитанцію до прибуткового кассового ордеру від 20.02.2018 року.

Оскільки суду не надано доказів, якими підтверджується вартість робіт за договором про надання правової допомоги, а також зважаючи на ту обставину, надані представником позивача докази на підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. копії акту виконаних робіт та квитанції в силу положень ч.ч. 8, 9 ст. 83 ЦПУ України судом не прийняті, тому вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними доказами понесення витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідач не скористався своїм правом надати відзиві та докази на спростування вимог позивача.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, по позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає частковому задоволенню.

При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

На підставі ст. ст. 525, 526, 536, 627, 628, 632, 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 76-82, 141, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі відсотків за договором позики у розмірі 5278,27 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5 Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Богунський районний суд м. Житомира.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, місце проживання: 79014 м. Львів, вул. Ніщинського, 38/5, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, 27.08.1988р.н., місце проживання: 10005 м. Житомир, пров. Річковий, 11, РНОКПП НОМЕР_2.

Повне судове рішення складено 31.10.2018 року.

С у д д я: