Справа № 308/86/18
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2018 року м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:
головуючого судді Деметрадзе Т.Р.,
при секретарі Струтинська Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу за позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації, -
ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даним позовом, який мотивує тим, що 29.10.2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: 1. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; 2. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2; 3. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, адже на підставі ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним.
Позивач просить суд виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вищевказаного приміщення зі зняттям таких осіб з реєстрації.
Представник позивача у судове засідання не з'явився, однак в матеріалах справи міститься його заява, згідно з якою він просив провести розгляд справи у його відсутності та задовольнити позов.
Відповідачі у судове засідання повторно не зявилися, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 74 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 38,55 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 20.11.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_4 та зареєстрований у державному реєстрі під номером 4736.
Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: 1. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; 2. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2; 3. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.
У відповідності до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України).
Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст.391 ЦК України.
Реєстрація відповідачів у квартирі, яка належить позивачу порушує його право, передбачене ст. 317 ЦК України.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі втратили право на користування квартирою, що належить позивачу у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття позивачем права власності на таке майно, а тому позов в частині виселення осіб які проживають та зареєстровані в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, підлягає до задоволення.
Вирішуючи вимогу позову про зняття з реєстраційного обліку відповідачів, суд приходить до наступного висновку.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації.
У відповідності до п.3 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів (п.1.3. Порядку).
Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що передбачено п.26 вищевказаних правил.
З врахуванням вищенаведеного, в частині вимоги про зняття з реєстрації відповідачів слід відмовити, оскільки така вимога, на переконання суду, окремого вирішення у даному випадку не потребує, а задоволення попередньої позовної вимоги є достатньою підставою для зняття відповідачів з реєстрації, у порядку встановленого зазначеними Правилами та Законом.
Судові витрати в справі, а саме суму судового збору в розмірі 1600 грн. 00 коп. покласти на відповідачів, оскільки рішення ухвалено на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 76-81, 89, 133, 141, 210, 259, 263-265, 273, 280-282, 430, п.15.5 п.15 ч.1 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації задовольнити частково.
Виселити громадян: 1. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; 2. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2; 3. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3; які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.
В задоволенні позову в частині зняття з реєстрації ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму судового збору у розмірі 1600 грн., а саме по 533 грн. 33 коп. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Апеляційна скарга подається до Закарпатського Апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.
Суддя Т.Р. Деметрадзе