Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа №759/11954/15-ц

провадження №61-23327св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача: Самойлова Євгенія Олександрівна, Станімак Денис Дмитрович, Сидоренко Наталія Миколаївна

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник відповідачів - ОСОБА_7,

треті особи: Національний банк України, Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргупублічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 5 грудня 2016 року у складі судді Шум Л. М. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О.,

Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 318 736,06 грн, з яких: сума заборгованості по кредиту - 3 411 089,81 грн, відсоткам - 3 202 071,29 грн, пені - 659 265,90 грн, три відсотки річних по кредиту - 9 166,23 грн та три відсотки річних по процентам - 37 142,84 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на жиле приміщення.

Позов мотивовано тим, що 07 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останньому надано кредит у розмірі 168 000 доларів США на строк до 07 березня 2018 року зі сплатою відсотків в розмірі 13,40 % річних.

В забезпечення зобов'язань за вказаним договором, 07 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого, останні передали в іпотеку позивачу: квартиру АДРЕСА_1, вартістю 1 133 776,00 грн.

30 січня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду, відповідно до якої були перенесені строки сплати процентів, змінений кінцевий термін повернення кредиту до 07 березня 2028 року.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконує, про що повідомлявся письмово, шляхом направлення відповідних вимог про погашення існуючої заборгованості, проте, дані порушення не усунуті, заборгованість не погашена.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_4

Посилаючись на наведене, банк звернувся до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за банком права власності на нього, на підставі відповідного застереження в договорі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні в силу відсутності їх належного обґрунтування. В тому числі не доведено, що право вимоги за кредитним договором, що був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що умовами договору іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у спосіб передачі права власності на предмет іпотеки або отримання права на продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця, але на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Відомості про укладення між іпотекодержателем (АКІБ «УкрСиббанк») та іпотекодавцями (ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6) окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя відсутні.

Згідно висновків апеляційного суду, саме по собі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, без укладення окремого договору, про що зазначено у пункті 5.2.1 договору, не дає підстав для висновку про те, що вимоги ПАТ «Дельта банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру, можуть бути задоволені на підставі рішення суду.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та переданої у травні 20018 року Верховному Суду, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.

Незважаючи на можливість позасудового вирішення питання про передання іпотекодержателю у власність предмета іпотеки у рахунок погашення забезпечених іпотекою його майнових прав стаття 36 Закону України «Про іпотеку» не виключає і можливість прийняття судом рішення про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду.

У відзиві на касаційну скаргу відповідачі не погодились з її доводами та просили залишити оскаржувані позивачем рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дана справа надійшла до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 07 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит в розмірі 168 000 доларів США на строк до 07 березня 2018 року зі сплатою відсотків в розмірі 13,40 % річних.

У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 7 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого, останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, вартістю 1 133 776,00 грн.

30 січня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої перенесені строки сплати процентів, змінений кінцевий термін повернення кредиту до 07 березня 2028 року.

Згідно наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_4 по кредитному договору станом на 01 липня 2015 року складає 7 318 736,06 грн, з яких сума заборгованості по кредиту - 3 411 089,81 грн, відсоткам - 3 202 071,29 грн, пені - 659 265,90 грн, три відсотки річних по кредиту - 9 166,23 грн та три відсотки річних по процентам - 37 142,84 грн.

Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2011 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по договору кредиту від 07 березня 2008 року на загальну суму 1 551 250,63 грн.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за яким ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» відмовлено у задоволенні заяви про заміну кредитора його правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» у справі № 2-3205/2010.

Згідно відомостей Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на виконання у відділі відсутні виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_7 боргу на користь ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк».

Звернувшись до суду з даним позовом, ПАТ «Дельта банк» просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за ним права власності на жиле приміщення.

Згідно з пунктами 4.4, 4.5 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України. Звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього Договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 5.1 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки в будь-який момент звернення стягнення на предмет продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Зазначеними умовами договору іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у спосіб передачі права власності на предмет іпотеки або отримання права на продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця, але на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодержателем (АКІБ «УкрСіббанк») та іпотекодавцями (ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6) не укладався.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, раніше набуте на законних підставах.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (№ 14-38цс18).

З урахуванням наведеного та виходячи з умов укладеного між сторонами договору іпотеки, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, правильно виходив з того, що саме по собі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, без укладення окремого договору, про що зазначено у пункті 5.2.1 договору, не дає підстав для висновку про те, що вимоги ПАТ «Дельта банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру, можуть бути задоволені на підставі рішення суду.

Доводи касаційної скарги позивача про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним право власності на це майно за рішенням суду спростовуються аналізом наведених вище нормам матеріального права.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає без змін оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 5 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М.Фаловська