Номер провадження: 22-ц/785/4268/18
Номер справи місцевого суду: 2-63/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєва Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 березня 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третьої особи на боку відповідача без самостійних вимог Ізмаїльської міської ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод, -

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_2, третьої особи на боку відповідача без самостійних вимог Ізмаїльської міської ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди. Обґрунтовуючи свій позов тим, що позивачам на праві приватної власності належать 25/36 частин домоволодіння № 92 по вул. Авраамівській (колишня 28-го Червня) в місті Ізмаїл Одеської області, що складають квартири №№ 1 та 2. Відповідач є співвласником 11/36 частин вказаного домоволодіння. Позивачами на земельній ділянці домоволодіння був встановлений паркан з шиферу, який відповідач безпідставно двічі пошкоджував 20 травня 2006 року та 6 квітня 2012 року вже у період розгляду позову. На відновлення паркану позивачі витратили 4120 грн. та 4266 грн. відповідно, тому просять стягнути суму шкоди з відповідача в рівних долях на користь кожного позивача, а також 3 відсотка річних за час прострочення на загальну суму 898 грн. 26 коп., а також моральну шкоду від психічних страждань через пошкодження власного майна, порушення звичного ритму життя по 2000 грн. кожному, а також судові витрати (т.1, а.с. 5-6).

05 грудня 2012 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, в якій просить демонтувати незаконну побудову пл. 35,9 кв.м. за адресою вул. Авраамівській ( колишня 28-го Червня) в місті Ізмаїл Одеської області буд. 92., а також не чинити перешкоди використання входом на прибудинкову територію (т.1, а.с. 99).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 березня 2016 позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третьої особи з боку відповідача без самостійних вимог Ізмаїльської міської ОСОБА_3, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди 4642 грн. 13 коп., на відшкодування моральної шкоди 1000грн., на відшкодування судових витрат 965 грн. 50 коп., а разом 6607 (шість тисяч шістсот сім) грн. 63 коп., стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальної шкоди 4642 грн. 13 коп., на відшкодування моральної шкоди 1000 грн., на відшкодування судових витрат 965 грн. 50 коп., а разом 6607 грн. 63 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод відмовлено (т. 2, а.с. 26-28).

04 квітня 2016 року ОСОБА_2 через суд першої інстанції звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду від 25 березня 2018 року. В обґрунтування доводів своєї скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини справи (т.2, а.с. 30). Однак, апеляційну скаргу на вказане рішення суду ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року було повернуто заявнику та визнана неподаною (т.2, а.с. 56-57). 26 лютого 2018 року ОСОБА_2 було подано повторно апеляційну скаргу з тих самих підстав (т.2, а.с.60-61).

03.07.2018 року до апеляційного суду від позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Позивачі зазначили, що оскаржуване рішення суду першої інстанції було ухвалено з дотриманням всіх вимог як матеріального, так і процесуального законодавства України, а ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі не навів значних доводів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного розгляду справи (т. 2, а.с. 85-91).

В судовому засіданні апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу, представник позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Представник третьої особи в судове засідання не зявився. Про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, а його неявка згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які зявились, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дій ОСОБА_2 був двічі пошкоджений паркан, встановлений позивачами, що підтверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 26 травня 2006 року та фото таблицями, тому, як зазначив суд першої інстанції, саме дії ОСОБА_2 є в причинному звязку із негативними наслідками для позивачів, а тому саме ОСОБА_2 повинний відшкодувати шкоду. Окрім цього суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідач ОСОБА_2 допустив незаконні дії у відношенні позивачів, що спричинило моральні страждання для них, що виразилися в зміні звичного ритму життя, у необхідності кількаразового звертання в різні інстанції, також позивачі внаслідок неправомірних дій зазнали психічні страждання внаслідок пошкодження їх власності, суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивачів моральну шкоду. В задоволенні зустрічних вимог суд відмовив в звязку з тим, що ОСОБА_2 не є власником земельної ділянки, а тому не має права вимагати усунення перешкод по цій ділянці, а крім того, щодо аналогічних вимог ОСОБА_2 є рішення суду, яким у задоволенні цих вимог відмовлено.

Апеляційний суд частково погоджується з висновками суду першої інстанції та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити таке.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції та не оспорювалось сторонами в справі позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві приватної власності належать 25/36 частин домоволодіння № 92 по вулиці Авраамівській (колишня 28-го Червня) в місті Ізмаїл Одеської області, а відповідач є співвласником 11/36 частин вказаного домоволодіння, що також підтверджується висновком будівельно-технічної експертизи, складеним 30.10.2003 року (т. 1, а.с. 14-15). Земельна ділянка під домоволодінням є власністю місцевої громади.

Рішенням Ізмаїльського міського суду Одеської області від 24.05.2000 року вирішено здійснити розподіл земельної ділянки по вул. 28 червня, 92 в м. Ізмаїл, виділив ОСОБА_4 земельну ділянку площею 829 кв.м. з окремим виходом на вул. 28 червня, а Ізмаїльській міській ОСОБА_3 народних депутатів земельну ділянку пощею 365 кв.м. з окремим виходом на вулицю Толбухіна відповідно до схеми розподілу, прикладеної до висновку експерта (т. 1, а.с. 131).

Крім іншого з матеріалів справи вбачається, що 12.04.2011 року в справі № 2-219/11 за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ін. до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ін. про визначення порядку користування земельної ділянкою було вирішено зобовязати ОСОБА_4 знести існуючий паркан та встановити його на межі згідно плану поділу земельної ділянки за висновком будівельно-технічної експертизи від 01.02.2010 року. Також цим рішенням було вирішено виділити ОСОБА_4 в користування 829 кв.м. з виходом на вул. 28 червня № 92, приналежній йому частині вказаного будинку, а ОСОБА_2 та ін. виділити цільну ізольовану земельну ділянку площею 365 кв.м., що відповідає ідеальній, з існуючим виходом на вул. Толбухіна, приналежній їм частині будинку № 92 по вул. 28 червня (т. 1, а.с. 92-93). Вказане рішення було скасовано Апеляційним судом Одеської області від 04.10.2011 року, та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні як первісного, так і зустрічного позову (т. 1, а.с. 143-144). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04.11.2011 року за касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Одеської області від 04.10.2011 року було відмовлено (т. 1, а.с. 145).

В матеріалах справи містяться фото таблиця з виглядом огорожі (т. 1, а.с. 9-13, 64), а також рахунок-фактура № СФ-000563 від 04.11.2010 року на купівлю шиферу в кількості 24 шт. на суму 1,104 грн (т. 1, а.с. 73), постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 26.05.2006 року за заявою ОСОБА_7 щодо пошкодження ОСОБА_2 майна заявника (шиферного забору) (т. 1, а.с. 19), постанова від 13.04.2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою громадянина ОСОБА_4 щодо пошкодження майна в звязку з тим, що він з такою заявою вже звертався (т. 1, а.с. 115), копія розрахунку ремонту огорожі та фасаду по вул. 28 червня, 92 в м. Ізмаїл Одеської області від 2012 року, квитанція від 15.11.2012 року, та дефектний акт (т. 1, а.с. 121-124, 125, 134), докази хвороб ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 126,235), копія накладної № 34 від 07.08.2000 року на придбання шиферу, цементу та інших допоміжних матеріалів (т. 1, а.с. 34)

Інших доказів на підтвердження чи спростування первісних та зустрічних позовних вимог суду надано не було.

За положеннями ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як розяснив Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» в п. 2 вказано постанови розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до статті 2 ЦПК України визначені основні засади (принципи) цивільного судочинства, серед яких змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом, розумність строків розгляду справи судом. Стаття 11 ЦПК встановлює, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Отже, відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди передбачає безумовну наявність чотирьох основних елементів: неправомірні дії особи, направлені відносно іншої особи (протиправна поведінка), шкода (збитки), вина, а також причинно-наслідковий зв'язок між діями особи та спричиненою шкодою (протиправною поведінкою та збитками). Так, для кваліфікації дій особи за відповідне порушення прав іншої особи та застосування до неї цивільно-правової відповідальності, передбаченої ст.ст. 1166, 1167 ЦК України необхідно встановити наявність перелічених елементів. При чому відсутність хоча б одного з них виключає притягнення особи до відповідальності, та як наслідок задоволення вимог та самого відшкодування.

В контексті встановлених обставин справи колегія суддів звертає увагу на те, що межі земельної ділянки, на якій знаходиться спірний паркан, на момент перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та прийняття цієї постанови, між сторонами не були визначені, як і не був визначений порядок користування земельною ділянкою. Докази, наявні в матеріалах цивільної справи стосуються окремих обставин проте причинний зв'язок між діями відповідача та шкодою, а також власне обєм завданої шкоди належним чином судом першої інстанції не встановлено, а стороною позивачів не доведено. Зокрема, копія розрахунку ремонту огорожі та фасаду по вул. 28 червня, 92 в м. Ізмаїл Одеської області від 2012 року, квитанція від 15.11.2012 року, та дефектний акт (т. 1, а.с. 121-124, 125, 134), копія накладної № 34 від 07.08.2000 року на придбання шиферу, цементу та інших допоміжних матеріалів (т. 1, а.с. 34) без акту виконаних робіт щодо відновлення огорожі лише свідчать про купівлю матеріалів, проте їх цільове використання безпосередньо з них не вбачається. Одночасно суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що як вже вище зазначалось відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому суд звертає увагу, що стадія апеляційного розгляду справи за своєю суттю слугує для перегляду судового рішення суду першої інстанції та виявлення, а також усунення помилок, за наявності, а не для нового розгляду справи по суті. Лише в деяких випадках, за наявності відповідних передбачених цивільним процесуальним законодавством обставин, суд апеляційної інстанції розглядає справу спочатку.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а судом першої інстанції не були повно встановлені та досліджені матеріали та обставини справи, враховуючи положення діючого цивільного процесуального законодавства, стадію апеляційного перегляду справи, що передбачає вчинення обмеженого коло процесуальних дій учасниками провадження, норми матеріального права щодо даної категорії справ, зважаючи на те, що основні елементи для настання відповідальності в контексті встановлених обставин справи відсутні, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині оскаржуване рішення апеляційний суд залишає без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 березня 2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог. В цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_8

ОСОБА_9

ОСОБА_10

Повний текст постанови виготовлено 17 вересня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

06.09.2018 року м. Одеса