Справа №339/181/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 жовтня 2018 року м. Болехів
Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої - судді Головенко О. С.
секретаря судового засідання Ганчар Т.І.
з участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Авто-Трейд" про визнання угоди недійсною та стягнення коштів, -
Вимоги обґрунтовує тим, що з метою придбання автомобіля, який побачив на сайті автомобільних оголошень, зателефонував за вказаним номером, де йому повідомили, що для оформлення договору купівлі - продажу необхідна його присутність, договір буде здійснено на місці з одночасною передачею автомобіля.
Прибувши на місце в м.Дніпро, особи, представившись менеджерами Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Авто-Трейд" повідомили, що потрібно внести авансовий платіж і після цього розпочнеться оформлення документів для покупки автомобіля марки Gelly модель EmgrandX7.
Однак вказаний автомобіль не доставлений йому по даний час. На телефонні дзвінки не відповідають та 25.05.2018 року направлено заяву про розірвання договору та повернення сплачених коштів.
Після внесення авансового внеску відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у третіх осіб транспортний засіб для його відчуження покупцеві. Відповідач не виконує свої обов'язки з надання послуг по придбанню автомобіля, не укладає з ним основний договір, як то передбачено умовами попереднього договор, та не бажає розривати договір купівлі-продажу транспортного засобу.
Даний договір просить визнати недійсним, адже він нотаріально не посвідчений, а самі умови договору є несправедливими і відповідач застосував нечесну підприємницьку практику.
Також вказує і на те, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, як то передбачено ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» .
Позивач в судове засідання не зявився, подав заяву, в якій просить засідання проводити у його відсутності з участю його представника ОСОБА_1 (а.с.67).
Такі дії позивача не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, згідно якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідач в судове засідання не зявився повторно з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином і від нього не надійшла заява про причини неявки в суд чи про слухання справи в його відсутності та не надав відзив на позов.
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
- відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
- відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
- відповідач не подав відзив;
- позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
При таких обставинах, враховуючи згоду представника позивача, суд, керуючись вимогами ст.280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів .
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Якщо на зазначену вище дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що Основний договір буде укладено на 5 (п'ятий) день після придбання продавцем майна, про що останній зобов'язується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення Основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення Основного договору сторони визначили "31" грудня 2019 року.
Згідно п.3.4 договору сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення Основного договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням.
Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч.1-2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 цього Закону: - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).
Зі змісту договору випливає порушення принципу добросовісності положень договору, які істотно обмежують права покупця на розірвання договору, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору.
Таким чином, умови договору суттєво обмежують права позивача як споживача та звужують обов'язки відповідача, що в свою чергу тягне за собою виключення його відповідальності за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару.
Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Суду не надано доказів, що у відповідача наявна ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.
Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.
Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину.
Судом встановлено, що підтверджено і матеріалами справи, що попередній договір не був нотаріально посвідчений, тому він є нікчемним.
Таким чином, до оспорюваного договору можуть бути застосовані лише наслідки недійсності правочину.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч.1 ст. 137 ЦПК України, передбачена компенсація на правничу допомогу адвокатам.
Частиною 3 статті 137 ЦПК України, Законом України №4191 від 20 грудня 2011 року «Про правничий розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Позивач на підтвердження даних витрат було надано: договір №18 про надання правової допомоги від 25.05.2018 року, укладеного між адвокатом ОСОБА_1 та ОСОБА_2, акт розрахунку оплпти за надані послуги з правової допомоги та копію квитанції про оплату гонорару ОСОБА_2 за надання правової допомоги в розмірі 3000 грн. (а.с. 38-43).
Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення на його користь судових витрат з надання професійної правничої допомоги в розмірі 3000 грн.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України - якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд стягує з відповідача судові витрати на користь держави.
На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 203, 204, 215, 220 ЦК України, керуючись ст.258-259,263-265, 280-281 ЦПК України, суд,-
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Найменування та ім'я сторін, їх місцезнаходження та проживання :

ОСОБА_2 - реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1, місце проживання вул.Д. Галицького, 88 в м.Болехів Івано-Франківської області.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер Авто-Трейд" - вул. Дм. Яворницького, буд. 93 кім. 323 м. Дніпро, Дніпропетровської області.

Дата складання повного тексту рішення 23 жовтня 2018 року.

Суддя Головенко О.С.