Дата документу 25.10.2018 Справа № 554/8692/15-ц
Провадження № 2/554/1088/2018

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2018 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Шевської О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Дроздова Л.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5І,

розглянувши у приміщенні суду у м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особи: Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 , Полтавська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач в липні 2015 року звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно, та в процесі розгляду справи уточнила свої позовні вимоги, які були прийняті судом, прохала суд витребувати з володіння ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 шляхом виселення ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_2. Припинити право власності за ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3. Визнати право власності на квартиру 338 по вул.Небесної Сотні за ОСОБА_6.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказала, що нею була придбана квартира АДРЕСА_4 у ОСОБА_10 за договором купівлі продажу від 14.07.2000 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_11 від 14.07.2000 року. Заочним рішенням Октярбрського районного суду м.Полтава від 22.03.2007 року позовні вимоги ОСОБА_12 задоволено та визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4. Ухвалою Октбрського районного суду м.Полтави від 14.11.2007 року заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави скасовано. Позивач вважає, що на підставі цього вона поновилася у правах власника. Після прийняття заочного рішення від 22.03.2007 року ОСОБА_12, який був власником квартири, було видано довіреність на імя ОСОБА_13 на представлення його інтересів та продаж спірної квартири. Так, 18.06.2007 року ОСОБА_13 по дорученню від імені ОСОБА_12 продав квартиру ОСОБА_8 22.06.2017 року ОСОБА_8 продала квартиру ОСОБА_9 06.09.2007 року ОСОБА_9 продав квартиру ОСОБА_7 ОСОБА_9 було відчужено квартиру АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу №7756 від 06.09.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_14 ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_12В,, ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 про визнання правочинів не дійсними та поновлення права власності. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтаві від 05.11.2008 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2009 року позов ОСОБА_12 задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, укладений 14.07.2000 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. ОСОБА_6 звернулася до Верховного суду України. Ухвалою ВСУ від 26.05.2010 року касаційну скаргу задоволено частково та справу було передано до суду першої інстанції на новий розгляд. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 18.01.2012 року провадження за позовом ОСОБА_12 закрито за п.6 ст.205 ЦПК у звязку з його смертю та відсутністю правонаступників. Рішенням Октябрського районного суду від 18.06.2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними та поновлення прав власності. Позивач, вказує, що в даному рішенні встановлено, що у звязку із скасуванням заочного рішення суду від 22.03.2007 року ОСОБА_6 поновилася у правах власника. Позивач, вважає, що спірна квартира на даний час належить їй, тому має бути витребувана у ОСОБА_7 та припинено за ним право власності на спірну квартиру, та визнання за нею право власності.

08.07.2015 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження за даною позовною заявою. (т.1 а.с.17)

18.09.2015 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру. (т.1 а.с 38)

04.02.2016 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтава до участі в розгляді справи залучено третю особу ОСОБА_5. (т.1 а.с.91)

18.08.2016 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтава залучено до участі в розгляді справи третю особу ОСОБА_9 (т.1 а.с. 159)

13.02.2017 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтава залучено до участі в розгляді справи третю особу ОСОБА_8 (т.1 а.с.210а)

26.06.2017 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтава залучено до участі в розгляді справи третю особу територіальну громаду в особі Полтавської міської ради. (т.2 а.с.64)

03.09.2017 року ухвалою Октябрського районного суду задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. (т. а.с.93)

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з урахуванням уточнень з огляду на докази і пояснення які маються в матеріалах справи.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи ОСОБА_8 ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні позовних вимог, так як вони не відповідають вимогам ЦК України та є безпідставними.

Представник третьої особи ОСОБА_9 в судовому засіданні ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні.

Третя особа ОСОБА_9 в судове засіданні не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Прохав в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи територіальної громади м.Полтави в особі Полтавської міської ради в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи Реєстраційної служби полтавського міського управління юстиції в судове засідання не з"явився, попередньо подавши заперечення проти позову, в яких просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру заявник подає Рішення суду про скасування рішення державного реєстратора , що набрало законної сили оформлене належним чином та документ, який підтверджує внесення плати за надання ОСОБА_3 з Державного реєстру. Таким чином законодавством України передбачено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Також, вказав, що ними не проводилася реєстрація права власності позивача, рішення державним реєстратором не приймалося, відповідно вони не мають права і на скасування державної реєстрації на спірний об"єкт нерухомості.

Відповідачем по справі ОСОБА_7 на адресу суду надано заперечення проти позову, в яких вказав, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як позивачка не є власником квартири. Відповідач, вказав, що для застосування ст. 388 ЦК України позивач має бути власником майна, дана обставина в даному випадку відсутня. Звернув увагу, що позивач, вважає, що після скасування заочного рішення суду остання поновилася в правах власника на квартиру, однак сам факт скасування заочного рішення не спричиняє поновлення права власності, так як право власності виникає з моменту його державної реєстрації у відповідності до ст. 334 ЦК України. Вказав, що позивач, знаючи що рішення суду було виконане шляхом реєстрації права власності за ОСОБА_12 до суду із заявою про поворот. виконання рішення суду після його скасування не зверталася. Вказує, що ОСОБА_9 мав право на продаж квартири, так як момент продажу спірної квартири був її власником, та його права ніким не були оскаржені. Відповідач по справі придбав квартиру у особи, яка мала право на її продаж та провів повний розрахунок за неї. (т.1 а.с.35-38)

Представником ОСОБА_7О ОСОБА_4 на адресу суду були надані поясення, в яких останній зазначив, що вважає, позовні вимоги ОСОБА_6 необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Вимога про витребування майна є абсурдною, так як позивач не є власником майна та не вжив жодних заходів спрямованих на реєстрацію права власності. Вказав, що жодний з попередніх правочинів не визнаний недійсним, що підтверджує непорушне право власності ОСОБА_7 Представник відповідача вказав, що позивач по справі зовсім не сприймає ту обставину, що під час судового розгляду даної цивільної справи досліджено зміст кримінального провадження за номером 02230100 (ст.190 ч.2 КК України) та отримана інформація щодо його зупинення, участі ОСОБА_6 як потерпілої сторони ще в далекому 2007 році. Наведене вказує на те, що позивач по даній кримінальній справі є потерпілим від злочину, має право на відшкодування завданої йому шкоди від кримінального порушення на загальних підставах, передбачених главою 82 ЦК України. (т.2 а.с.155-156)

Представником ОСОБА_8 ОСОБА_2 надано на адресу суду пояснення, в яких вказала, що жоден із правочинів за яким відбувалося відчуження житлового приміщення не визнаний фіктивним чи недійсним, що має суттєве значення відносно позовних вимог ОСОБА_6 про витребування квартири АДРЕСА_7 (стара адреса вул. Леніна) з володіння ОСОБА_7 на підставі вимог ст. 388 ЦК України. Позивач вважає себе власником спірного житлового приміщення у звязку зі скасуванням Октябрським районним судом м. Полтаві заочного рішення від 22.03.2007 року. З наведеним погодитися не можна, оскільки під час, коли заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави було чинним, власник спірного житлового приміщення ОСОБА_12 надав довіреність ОСОБА_13 на відчуження належного йому житлового приміщення. На час купівлі продажу квартири АДРЕСА_8 (зараз вул. Небесної Сотні) як і на даний час довіреність ОСОБА_12 ОСОБА_13 не скасована, а отже можна вважати, що ОСОБА_13 діяв правомірно в інтересах ОСОБА_12 Вказане підтверджене рішенням Октябрського районного суду м. Полтаві від 18.06.2012 року згідно з яким залишилися дійсними усі договори купівлі продажу квартири АДРЕСА_8. За вказаних обставин посилання позивача на вимоги ч. 1 ст. 388 ЦК України вважає безпідставними. Вказала, що у ОСОБА_6 відсутня реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_9 ( стара адреса вул. Леніна) у м. Полтаві, а отже і відсутнє право власності на неї. Вважає, що відповідач у справі, а також треті особи, які в певний проміжок часу володіли предметом спору, квартирою № 38 у будинку № 2 по вул. Небесної Сотні(стара адреса вул. Леніна) у м. Полтаві мали право на її відчуження, оскільки правомірно володіли цим майном і жоден з правочинів, за яким вони стали власниками нерухомого майна не визнаний судом недійсним чи є нікчемним, а отже таким чином спростовується незаконність володіння, користування і розпорядження предметом спору як відповідачем так і третіми особами у справі, а отже правовідносини, які регулюються ст. 388 ЦК України не можуть застосовуватися в даному випадку. (т. 2 а.с. 139-143)

Представником ОСОБА_9 ОСОБА_3 на адресу суду надані пояснення щодо позову, в яких останній вказав, що ОСОБА_6 та її представники до уповноважених представників з реєстрації права власності та інших речових прав не зверталася, заяв про реєстрацію права власності не подавала. У позивача по справі починаючи з 22.03.2007 року відсутній головний чинник за наявності умов якого можливе звернення до суду за захистом порушеного права як з віндикаційним так і з негаторним позовом. У зв"язку з цим позов, вважає безпідставним. Вказав, що позивач не є власником спірної квартири та безпідставно витрибовує спірну квартиру у власника. Вважає, що власником квартири є ОСОБА_7 Звертає увагу суду, що договори купівлі продажу між ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 недійсними не визнані, що вказує, що останні були власниками спірної квартири, яка вибувала з їх володіння за їх волею. (т.2 а.с.148-153)

Перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, заслухвши думку сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи містять низку клопотань про застосування строку позовної давності, а саме від 14.09.2015 р., 09.03.2016 р., подані представником позивача ОСОБА_18

11.10.2016 року суд ухвалою відмовив у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності з огляду на його необгрунтованість. При цьому судом було роз"яснено представникові відповідача, що остаточна оцінка його клопотань буде надана судом при ухваленні остаточного рішення по справі.

16.03.2017 року представником третьої особи ОСОБА_8 ОСОБА_2 було подано клопотання про застосування строку позовної давності.

13.03.2018 року представником третьої особи ОСОБА_9 ОСОБА_3 подано клопотання про застосування строку позовної давності.

У відповідності до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки клопотання про застосування строку позовної давності подані представниками третіх осіб, які у відповідності до ст. 48 ЦПК України не є сторонами по справі та згідно ст. 267 ЦК України не наділені правом звертатися до суду з вказаними клопотаннями, суд не приймає їх до уваги та вважає за необхідне розглянути справу по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивачем була придбана квартира АДРЕСА_4 у ОСОБА_10 за договором купівлі продажу від 14.07.2000 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_11 від 14.07.2000 року. (т.1 а.с.12)

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтава від 22.03.2007 року позовні вимоги ОСОБА_12 задоволено та визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4.

На підставі зазначеного судового рішення позивачем було втрачено право власності на спірну квартиру.

Ухвалою Октбябрського районного суду м.Полтави від 14.11.2007 року заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави скасовано. (т.1 а.с.10)

Позивач вважає, що на підставі цього вона поновилася у правах власника.

Суд, вважає, що дане твердження позивача є припущенням, та не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

Так у відповідності до положень Наказу Міністерства юстиції №7/5 07.02.2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції №1844/5 від 14.12.2012 року на підставі введення в дію ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" ( 1878-17 ) та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Проведення державної реєстрації прав у межах території однієї адміністративно-територіальної одиниці реєстраторами декількох БТІ не допускається. Обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно:житлові будинки;квартири; будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій; приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами.

Для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1, що передбачено зазначеним Наказом.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, що передбачено ст. 182 ЦК України.

Матеріали справи не містять відомостей, що позивач вчиняла дії спрямовані на реєстрацію свого права власності на спірну квартиру, тому, суд вважає, що у позивача відсутнє право власності на спірну квартиру та у відповідності до норм законодавства України автоматично права власності на майно не поновлюється. Для виникнення права власності необхідний певний ряд дій спрямований на його реєстрацію.

Позивач, знаючи про скасування заочного рішення суду від 22.03.2007 року не вчиняла дій спрямованих на збереження та відновлення свого права власності на спірну квартиру.

Судом встановлено, що після прийняття заочного рішення від 22.03.2007 року ОСОБА_12, який був власником квартири, було видано довіреність на імя ОСОБА_13 на представлення його інтересів та продаж спірної квартири.

Судом встановлено, що довіреність видана ОСОБА_12 на імя ОСОБА_13 скасована не була, що вказує, на те що останній мав право на продаж спірної квартири, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_12, вже після скасування заочного рішення суду від 22.03.2007 року.

Так, 18.06.2007 року ОСОБА_13 по дорученню від імені ОСОБА_12 продав квартиру ОСОБА_8

22.06.2007 року ОСОБА_8 продала квартиру ОСОБА_9

06.09.2007 року ОСОБА_9 продав квартиру ОСОБА_7

ОСОБА_9 було відчужено квартиру АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу №7756 від 06.09.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_14

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13, повідомив суд, та підтвердив, що ним дійсно була отримана довіреність від ОСОБА_12 на продаж спірної квартири. За вказаною довіреністю квартира була продана на законних підставах, а ОСОБА_12В, отримав за неї кошти.

Відповідно до довідки наданої КП «Інвентаризатор» за №5555від 04.12.2007 року за даними реєстрових книг КП «Інвентаризатор», реєстрація права власності на АДРЕСА_10 проводилася, за гр. ОСОБА_6 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_19 від 14.07.200 року за №1758, який згідно рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 22.03.2007 р. було визнано недійсним. Після чого реєстрація права власності була проведена за ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 1-ою Полтавською державною нотаріальною конторою від 26.06.2000 р. за № 2-1414 ; ОСОБА_8 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтвського міського нотаріального округу ОСОБА_20 від 18..06.2007 р. за №1399; гр.ОСОБА_9 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_20 від 22.06.2018 року за №1465. На даний час реєстрація права власності на АДРЕСА_11 проведена за ОСОБА_7, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_21 від 06.09.2007 р. за № 1465.

Відповідач у справі, а також треті особи, які в певний проміжок часу володіли предметом спору, квартирою № 38 у будинку № 2 по вул. Небесної Сотні(стара адреса вул. Леніна) у м. Полтаві мали право на її відчуження, оскільки правомірно володіли цим майном і жоден з правочинів, за яким вони стали власниками нерухомого майна не визнаний судом недійсним чи нікчемним, право власності було зареєстровано у відповідності до законодавства діючого на момент виникнення правовідносин.

ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_12В,, ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 про визнання правочинів не дійсними та поновлення права власності.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтаві від 05.11.2008 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2009 року позов ОСОБА_12 задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, укладений 14.07.2000 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

ОСОБА_6 звернулася до Верховного суду України. Ухвалою ВСУ від 26.05.2010 року касаційну скаргу задоволено частково та справу було передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 18.01.2012 року провадження за позовом ОСОБА_12 закрито за п.6 ст.205 ЦПК у звязку з його смертю та відсутністю правонаступників.

Рішенням Октябрського районного суду від 18.06.2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними та поновлення прав власності. (т.1 а.с.5)

В описовій частині рішення суду зазначено, з посиланням на постанову пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, якою передбачено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними, є насамперед, сторони правочину. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Жоден із правочинів за яким відбувалося відчуження житлового приміщення не визнаний фіктивним чи недійсним.

Згідно договору купівлі-продажу від 06.09.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_14 квартира АДРЕСА_12 належить ОСОБА_7 на праві приватної власності. (а.с.39) Зазначене право власності відповідно до ОСОБА_12 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №15870942 від10.09.2007 зареєстровано КП Полтавське бюро технічної інвентаризції «Інвентаризатор». (т.1 а.с.40)

Даний правочин не визнаний фіктивним чи недійсним, право власності у встановленому законом порядку зареєстровано за відповідачем. Доказів, які б вказували на незаконність набуття права власності відповідачем матеріали справи не містять та суду зі сторони позивача не надано.

Судом встановлено, що за фактом шахрайських дій зі спірною квартирою №38 по вул.Леніна 2 в м.Полтава 18.01.2002 року прокуратурою Октябрського району м.Полтави було відкрито кримінальну справу №02230100 за ознаками злочину передбаченого ст. 190 КК України.

Судом зазначені матеріали кримінального провадження витребувані та досліджені. Виходячи з матеріалів кримінального провадження, встановлено, що квартира була продана ОСОБА_10 від імені ОСОБА_12 шляхом обману, оскільки допитана на досудовому слідстві ОСОБА_10 в якості свідка пояснювала, що вона втратила паспорт в червні 2000 року, про що повідомила в органи міліції, ніколи ніякої угоди ні з ким не укладала, ні купівлі продажу, ні договору позики та повідомила, що в цих договорах вказано її прізвище та адреса місця проживання, але номер паспорта не співпадає з її паспортом.

24.09.2007 року слідство в справі зупинено на підставі ст.206 п.3 КПК України.

ОСОБА_6 в даному кримінальному провадженні мала статус потерпілої особи.

Витребувані матеріали кримінальної справи, досліджені в судовому засіданні, не містять інформації щодо винних осіб та провадження по справі зупинено. Матеріали кримінального провадження не містять заяв про відновлення даного кримінального провадження.

Відомостей про звернення позивача з позовними вимогами про відшкодування шкоди завданої злочином матеріали справи та матеріали кримінального провадження не містять.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з п. 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, повязаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

У п. 26 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК.

Позивач ОСОБА_6, посилається на ст. 387 ЦК України як на підставу позовних вимог, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Проте, дана норма не може бути застосована, оскільки відповідач законно, на відповідних правових підставах придбав спірну квартиру та право власності зареєстрував відповідно до чинного законодавства у компетентних органах та позивач у відповідності до норм діючого як на момент виникнення правовідносин так і на даний момент законодавства не є власником квартири.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивачем не доведено існування підстав для витребування майна від набувача, встановлених ч. 1 ч.1 ст. 388 ЦК України. Майно не було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, воно не було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння.

ОСОБА_7 на законних підставах згідно договору купівлі-продажу від 06.09.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_14 придбав квартиру у ОСОБА_22 Більше того, майно вибуло з власності ОСОБА_22 за його волею за відплатним договором.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7 є добросовісним набувачем майна у відповідності до вимог ст. 388 ЦК України.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватись, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. (позицією Верховного суду від 01 лютого 2018 року по справі № 521/14976/15-ц.)

Позивачем по справі не надано суду доказів на підтвердження своєї позиції та не доведено факту вибуття майна з її володіння на користь ОСОБА_7 чи будь якої особи. Майно вибуло з володіння ОСОБА_9, який був власником спірної квартири з його волі.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Відповідач придбав спірну квартиру у ОСОБА_22, матеріали справи не містять відомостей про неправомірність володіння квартирою ОСОБА_22, та рішенням суду від 18.06.2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними та поновлення прав власності. Спірна квартира не є власністю позивача та не вибувала з її володіння до відповідача без її волі, що вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна.

На підставі наявних у справі матеріалів, суд приходить до висновку, що відповідач у справі, а також треті особи, які в певний проміжок часу володіли предметом спору, квартирою № 38 у будинку № 2 по вул. Небесної Сотні(стара адреса вул. Леніна) у м. Полтаві мали право на її відчуження, оскільки правомірно володіли цим майном і жоден з правочинів, за яким вони стали власниками нерухомого майна не визнаний судом недійсним чи нікчемним, право власності було зареєстровано у відповідності до законодавства діючого на момент виникнення правовідносин.

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК України(постанова Верховного Суду України від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13гс10).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Окрім того, позивач просить витребувати квартиру від відповідача шляхом його виселення. Враховуючи принципи диспозитивності та змагальності право формулювати позовні вимоги належить виключно позивачу, відтак суд вирішуючи питання, щодо позовної вимоги, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Суд не вбачає можливості застосувати до спірних правовідносин, обраний позивачем спосіб захисту свого права.

Таким чином, обставини позовних вимог, стосовно яких у сторін є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду,так як вони в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру за позивачем та припинення права власності за відповідачем суд, вважає за необхідне також відмовити, так як дані вимоги не гарантуються на вимогах закону та не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. Позивачем не надано суду доказів, які б вказували на необхідність припинення власності на квартиру за відповідачем, який є її власником, неправовірність його володіння власністю судом не встановлена.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5,6статті 81 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004, встановлено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Натомість позивачка не обґрунтувала, яким чином саме відповідач ОСОБА_7 порушує суб'єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. В ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов'язує застосування ст.388 ЦК Україна та відповідно витребування майна з чужого незаконного володіння, у зв'язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, так як судом встановлено, що остання не є власником майна, майно не вибувало саме з її володіння та відповідач ОСОБА_7 є правомірним власником спірної квартири.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський Суд зазначив, що, хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, в п.167 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (Заява № 19336/04) Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» п. 58). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «ОСОБА_12 проти Франції», від 22 вересня 1994 року, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Згідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частин 1-3статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог у відповідності до ст.76 ЦПК України та оцінивши їх за правилами ст. 81, 89 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд, вважає, за необхідне роз"яснити позивачу, що він не позбавлений можливості звернутися з позовною заявою про відшкодування шкоди, завданої винними особами в рамках кримінального провадження №02230100, де позивач визнана потерпілою особою, у разі встановлення винних осіб.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10-11, 76-83, 95, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особи: Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 , Полтавська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно, відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Полтавської області як суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 02 листопада 2018 року

Суддя Шевська О.І.