Справа № 158/844/18
Провадження № 2/0158/377/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2018 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Корецької В.В.
при секретарі - Процик Л.В.
за участю позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3
представника третьої особи ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Ківерці цивільну справу за позовом ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації, до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та визначення місця проживання неповнолітніх дітей, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та визначення місця проживання неповнолітніх дітей.
Позовні вимоги мотивує тим, що він із відповідачем ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 07.06.2009 року виконавчим комітетом Олицької селищної ради Ківерцівського району Волинської області.
Від шлюбу подружжя має двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Разом з тим зазначає, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.07.2013 року з позивача на користь відповідача стягуються на утримання неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02.07.2013 року і до досягнення кожною дитиною повноліття.
28.03.2018 року рішенням органу опіки та піклування виконавчого комітету Олицької селищної ради Ківерцівського району Волинської області №12 вирішено негайно відібрати малолітніх ОСОБА_6 М,О. та ОСОБА_6 від матері ОСОБА_3 та передати їх на виховання та утримання батькові, тобто йому.
На підставі вказаного рішення він забрав малолітніх дітей до себе додому, які наразі проживають з ним і перебувають на його утриманні, а тому просить суд припинити стягнення аліментів на їх утримання та визначити місце проживання дітей з батьком.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.04.2018 року відкрито загальне позовне провадження та дану справу призначено до підготовчого провадження.
21.05.2018 року від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_2 до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що дітям не комфортно проживати у батька, оскільки він проживає з іншою жінкою, не приділяє їм належної уваги, діти завжди перебувають в психологічній напрузі, а тому просить відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.06.2018 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити повністю.
Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_2, кожна зокрема, в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, у їх задоволенні просили відмовити.
Представник служби у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації ОСОБА_4 в судовому засіданні висловила думку, щодо доцільності задоволення позову, оскільки це буде відповідати інтересам дітей.
Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і обєктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований 07.06.2009 року виконавчим комітетом Олицької селищної ради Ківерцівського району Волинської області, за актовим записом № 10 /а.с.9/.
Від шлюбу подружжя має неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження серії І-ЕГ №269107 від 29.03.2018 року, І-ЕГ №269106 від 29.03.2018 року /а.с.10-11/.
У судовому засіданні також встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.07.2013 року вирішено стягувати з ОСОБА_1, на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.07.2013 року та до досягнення ними повноліття /а.с.13/.
Рішенням органу опіки та піклування виконавчого комітету Олицької селищної ради Ківерцівського району Волинської області №12 від 28.03.2018 року вирішено негайно відібрати дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 від матері ОСОБА_3 Передано дітей на виховання та утримання батькові, позивачу по справі ОСОБА_5

Вказане рішення мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконує своїх батьківських обовязків, діти брудні, голодні з педикульозом, умови проживання жахливі, помешкання потребує капітального ремонту, тощо /а.с.12/.

Даний факт також підтверджується характеристикою ОСОБА_3 від 19.03.2018 року, згідно якої остання ніколи не переймалася тим, в якій атмосфері живуть малолітні діти, що вони бачать та чують, надто бурхливо реагує на будь-які зауваження та повчання /а.с.17/.

Також, згідно актів обстеження умов проживання сімї ОСОБА_3 від 14.02.2018 року та від 01.03.2018 року, умови проживання є незадовільними, в усіх членів сімї виявлено педикульоз. Для приготування їжі, крім картоплі, моркви, столових буряків і цибулі нічого немає. У приміщенні виявлено біля засуву у грубці, якою опалюється кімната, повно кіпяти і сажі, по всій хаті чути димом, що може спричинити загрозу здоровю та життю дітей. На стінах і стелі протягнута електропроводка, яка нічим не закрита, що є вкрай небезпечним. Малолітні діти не відвідують школу та дитячий садочок /а.с.18-19/.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що і підтверджено відповідачем по справі ОСОБА_3, остання офіційно ніколи не була працевлаштована, що свідчить про те, що малолітні ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 завжди перебували на утримані батька, позивача по справі ОСОБА_1 за рахунок стягуваних аліментів.

Судом також береться до уваги, що відповідач ОСОБА_3 згідно довідок КЗ «Ківерцівське РТМО» від 19.04.2018 року, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває /а.с.43/.

Разом з тим, з довідки про доходи позивача ОСОБА_1 вбачається, що останній працює на посаді бригадира з поточного утримання й ремонту колії та штучних споруд у ПАТ «Українська залізниця» РФ «Львівська залізниця» ВП «Сарненська дистанція колії» /а.с. 14/.

Згідно характеристики з місця роботи та за місцем проживання ОСОБА_1, останній проявив себе технічно-грамотним працівником, притаманне відчуття відповідальності за доручену справу. Користується повагою в колективі, уміє триматися коректно з усіма, задовольняє моральним вимогам працівника такого рівня, доброзичний, чуйний, добропорядний. В громадських місцях та побуті поводить себе добре, користується авторитетом серед односельчан /а.с.20/.

Як вбачається з акту обстеження №143 та №32 матеріально побутових умов проживання ОСОБА_1, останній проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із співмешканкою, донькою та батьком. Будинок у хорошому стані, проведено водопостачання. У підсобному господарстві мають корову, свині та птицю. Малолітні ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 доглянуті та нагодовані, мають місце для навчання та проживають у задовільних умовах /а.с.22/.

З письмової характеристики на учня ІНФОРМАЦІЯ_5, що останній навчається у 3-му класі ОСОБА_7 ступенів с. Цміни з квітня 2018 року. У цей період навчання дитина змінилася: став чемно поводити себе у класі, починає дружити з однокласниками, навчився читати. Батько завжди цікавиться навчанням сина, його поведінкою. До школи малолітній ОСОБА_5 приходить завжди охайним, гарно одягнутим, нагодованим та забезпеченим шкільним приладдям /а.с.96/.

Також з довідки виданої Цмінівським ЗДО від 10.10.2018 року, малолітня ОСОБА_6, 18.01.2013 року відвідує заклад дошкільної освіти з 11.04.2018 року по даний час, в дитячий садок приходить вчасно. Її приводять і забирають ОСОБА_1 та його цивільна дружина ОСОБА_8 ОСОБА_6 завжди приходить чиста, охайна та акуратно заплетена /а.с.97/.

Крім того, згідно висновку Ківерцівської РДА Волинської області №16/02-18 від 03.05.2018 року «Про визначення місця проживання дітей» вирішено: встановлення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_1, за адресою с. Новий Чорторийськ, вул. Приходька, 18, Маневицького району Волинської області є доцільним та відповідає інтересам дітей /а.с.54/.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Тобто, зібрані по справі докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про малолітніх дітей, бере участь у їх духовному та фізичному розвитку, заводить та забирає дітей із школи та дитячого садочку, вчить з дитиною уроки.

Суд не бере до уваги твердження представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_2 про те, що діти повинні перебувати разом з матірю, оскільки незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_1 найкраще забезпечить інтереси дітей.

Варто також зазначити, що у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Подібні висновки про обов'язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17.

Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов'язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір'ю, крім випадків, коли є виняткові обставини.

У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.

Згідно із частинами першою - п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «;ратифікація», «;прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Така правова позиція була висловлена у постанові ОСОБА_9 Верховного Суду від 17.10.2018 року по справі № 402/428/16-ц.

Судом не береться до уваги твердження відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_2, про те, що позивачем ОСОБА_1 створюються перешкоди у спілкуванні із її малолітніми дітьми - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки, як встановлено у судовому засіданні та з показів самої ОСОБА_3 у період з 28.03.2018 року по даний час остання двічі зустрічалася та спілкувалася з дітьми.

Твердження відповідача ОСОБА_3 щодо неналежного виконання батьківських обовязків ОСОБА_1, на підставі чого відповідач зверталася до органів поліції, також не заслуговують на увагу, оскільки згідно висновку по факту повідомлення ОСОБА_3 від 18.05.2018 року Маневицьким ВП ГУНП встановлено про відсутність складу кримінального чи адміністративного правопорушення. Крім того, остання відмовилась зявитись до Маневицького ВП ГУНП для дачі письмових пояснень та написання заяви.

Разом з тим, в ході розгляду даної справи встановлено, що дані звернення до органів Маневицького ВП ГУНП ОСОБА_10 слугували у результаті виниклого конфлікту між сторонами, а не неналежним виконанням ОСОБА_1 батьківських обовязків відносно малолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги правові позиції ОСОБА_9 Верховного Суду висловлені в постанові від 17.10.2018 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком підлягають до задоволення, оскільки з досліджених доказів, в тому числі висновку органу опіки та піклування вбачається, що це відповідає інтересам дітей, крім того позивач має можливість створити дітей належні умови для виховання та розвитку.

Окрім того, суд зазначає, що відповідач ОСОБА_3 не позбавлена можливості зустрічатись та спілкуватись з малолітніми дітьми - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Щодо припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до п.17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна вимога диктується положеннями ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст.273 СК України додатково вказую на підстави припинення виплати аліментів.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження.

Беручи до уваги те, що на даний час малолітні ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживають разом із батьком, позивачем по справі ОСОБА_1 та перебувають на його утримані, суд приходить до висновку, що стягнення аліментів з останнього в користь відповідача ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей, призначені рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.07.2013 року слід припинити.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

З врахуванням наведеного, судові витрати повязані зі сплатою судового збору в сумі 704,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 12-13, 81, 89, ч. 1 ст. 141, ст.ст. 258, 264-265, ч. 4 ст. 273 ЦПК України, ст. ст. 19, 141, 161, 181 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації, до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та визначення місця проживання неповнолітніх дітей - задовольнити.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, визначені рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області 23.07.2013 року.

Неповнолітніх дітей, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати із ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати повязані зі сплатою судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, житель с. Н. Чорторийськ, (Цміни), вул. В. Приходька, 18, Маневицького району Волинської області.

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, жителька с. Метельне, вул. Б. Хмельницького, 27, Ківерцівського району, Волинської області.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2, адреса: м. Ківерці, вул. Лугова, 20, Волинської області.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації, адреса: м. Ківерці, вул. Незалежності, 20, Волинської області.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, робоча адреса: м. Ківерці, вул. Лугова, 20, Волинської області.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 31.10.2018 року.