АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ справи: 759/9168/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7219/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовомузасіданні в м. Києві цивільну справу за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання дій протиправними, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов'язання поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року,

встановив:

у червні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправними дії нотаріуса щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 квітня 2017 року. Також позивач просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року заяву було задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_7, яка не є учасником справи, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову залишити без задоволення, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до п 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду з позовом про визнання протиправними дій реєстратора та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_5 В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що у неї перед ОСОБА_5 існує заборгованість за договором позики від 27 листопада 2008 року, на погашення якої рішенням Апеляційного суду м.Києва від 10 вересня 2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 в межах суми боргу, яка становить 435 200 грн.

Позивач вказувала, що державний реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на належну їй квартиру за ОСОБА_5 із порушенням норм чинного законодавства, оскільки судовим рішення було звернуто стягнення на предмет іпотеки в межах суми боргу в розмірі 435 200 грн. шляхом надання іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки. Разом з тим, вказаним рішенням суду право власності на квартиру за ОСОБА_5 не визнавалось, будь-які інші документи, які підтверджували б право власності відповідача на спірну квартиру відсутні, а тому реєстрація права власності на належну ОСОБА_3 квартиру за ОСОБА_5 була проведена з порушенням норм закону.

Також позивач просила накласти арешт на квартиру, посилаючись на те, що існує реальна загроза утруднення виконання рішення суду, оскільки відповідач ОСОБА_5 має намір відчужити майно, яке є предметом позову, та має таку можливість.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року заяву було задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на квартиру є співмірним до заявлених позовних вимог заходом забезпечення позову, невжиття якого може утруднити виконання рішення суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було розглянуто заяву про забезпечення позову із порушенням норм процесуального права та накладено арешт на майно, яке на час постановлення ухвали відповідачеві вже не належало.

ОСОБА_7, яка не є учасником справи, при зверненні до суду з апеляційною скаргою зазначала, що вона є власником спірної квартири з 13 червня 2017 року на підставі договору дарування, укладеного між відповідачем у справі ОСОБА_5 та нею. Апелянт зазначала, що процесуальним законом в порядку забезпечення позову передбачено накладення арешту на майно, яке належить відповідачу, а станом на день розгляду заяви вказана квартира ОСОБА_5 вже не належала.

Однак такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Статтею 151 ЦПК України, у редакції, яка діяла на час розгляду заяви, передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 1, 2 ЦПК України у вказаній редакції, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам; 8) встановленням обов'язку вчинити дії щодо унеможливлення доступу користувачів мережі Інтернет до об'єктів права інтелектуальної власності, правомірність використання (розміщення) яких у мережі Інтернет є предметом спору. У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

В п. 4 постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 р. №9 дано роз'яснення про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

В даному випадку, предметом розгляду справи є скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, на яку оскаржуваною ухвалою суду було накладено арешт.

Посилання скаржника на те, що вказана квартира була подарована їй ОСОБА_5 ще до розгляду питання про забезпечення позову, тоді як процесуальним законом передбачено накладення арешту на майно, належне відповідачу, а не третім особам, не можуть бути підставою для скасування ухвали, оскільки судом першої інстанції було застосовано заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка є предметом спору, а не в порядку п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України у попередній редакції, як про це зазначає апелянт.

Частиною 2 ст. 148 чинного ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Слід зазначити, що відчуження ОСОБА_5 спірної квартири на користь ОСОБА_7 свідчить про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру може призвести до подальшої зміни власника, що унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 18 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді