АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» вересня 2018 року

м. Харків

справа № 643/14681/16-ц

провадження № 22ц/790/3653/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Асєєвої В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2018 року в складі судді Довготько Т.М.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 03 квітня 2014 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого вона передала відповідачу грошову суму у розмірі 60 000,00 доларів США, а він зобов'язався повернути цю суму до 10 квітня 2014 року.

Зазначила, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2014 року у справі № 643/6399/14-ц за її позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, її позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача на її користь 627 000,00 грн. боргу та 3654,00 грн. судових витрат.

07 серпня 2014 року їй видано виконавчий лист на виконання вказаного рішення суду.

Вказала, що 16 липня 2014 року ОСОБА_3 запросив її до себе додому для повернення боргу за рішенням суду, на що вона погодилась. Під час зустрічі ОСОБА_3 повідомив їй про те, що у нього грошових коштів немає та завдавши їй побоїв, погрожуючи вбивством її родини, насильно утримуючи її у своїй квартирі протягом доби, змусив написати розписку про отримання нею боргу від нього.

Зазначила, що під впливом фізичного та психічного тиску, а саме насильно утримуючи її в квартирі, ОСОБА_3, завдаючи їй побоїв та погрожуючи вбивством її рідних, примусив її написати розписку про начебто повернуті ОСОБА_3 заборговані грошові кошти за рішенням суду. При цьому у зміст розписки вносились зміни, свідком яких вона не була, а саме, невідомими особами були дописані свідки, також, напевне, дооформлення іншою особою: проставлені номери сторінок; а наявність почерків різних людей є нехарактерним для цього виду односторонніх правочинів, тому, вказане свідчить про елементи підроблення розписки.

Вказала, що за вказаними фактами подано заяву про скоєння кримінальних правопорушень, а на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2016 року відомості за даною заявою внесено до ЄРДР за № 0001605 від 05 квітня 2016 року.

Зазначила, що її зовнішнє волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, а також фактичним обставинам, оскільки фактично передача грошей не здійснювалась.

Просила визнати розписку про повернення ОСОБА_3 боргу від 16 липня 2014 року за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2014 року недійсною; судові витрати стягнути з відповідача.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент, коли відповідач нібито виконував рішення суду, даний документ ще не набрав законної сили, тому фактично мали братися до уваги лише положення, викладені в розписці, а саме повернення 60 000,00 доларів США; що розрахунок повинен був здійснюватися в доларах, а якщо відповідач мав намір повертати борг у гривні, то борг повинен був бути визначений за офіційним курсом НБУ на момент виконання зобов'язання; інший спосіб необхідно вважати неналежним виконанням обов'язку, зазначеного в розписці; що перебуваючи у закритому приміщенні під контролем двох осіб, суд зробив висновок про добровільність написання розписки та відсутність примусу; що зобов'язання ОСОБА_3 досі не виконано, є наявність оригіналу розписки ОСОБА_3 про отримання грошових коштів у неї; що експертний висновок, що був покладений судом в основу рішення, не може бути розцінений як достовірний доказ у справі щодо відсутності психологічного та фізичного впливу на неї; що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про виклик свідків.

26 червня 2018 року ОСОБА_3 через свого представника надав до суду апеляційної інстанції відзив, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому, зазначив, що написання розписки спрямоване на реальне настання правових наслідків, а саме, позивач отримала грошові кошти, а грошове зобов'язання відповідача з їх повернення припинилося.

Клопотання ОСОБА_1 та її представника щодо виклику свідків залишено без задоволення за необґрунтованістю.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 вересня 2018 року клопотання ОСОБА_1 та її представника про призначення судової експертизи залишено без задоволення за безпідставністю.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела, що розписку про повернення нею боргу написано внаслідок застосування до неї насильства та погроз насильства.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 власноручно написала розписку про те, що нею о 16-00 годин 16 липня 2014 року в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 отримано від ОСОБА_3 в якості повернення боргу, встановленого рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2014 року, грошові кошти у розмірі 630 654,00 грн., з яких 627 000,00 грн. повернення боргу за договором позики від 03 квітня 2014 року та 3654,00 грн. судового збору. Вказаною розпискою ОСОБА_1 підтверджує повний розрахунок боржника ОСОБА_3 з нею за договором позики від 03 квітня 2014 року та рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2014 року. Будь-яких претензій матеріального або морального характеру до ОСОБА_3 за вказаними взаємовідносинами вона не має. Розписка складена нею, ОСОБА_1, власноручно, після отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 630 654,00 грн. в присутності свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Згідно витягу з кримінального провадження № 0001605 від 05 квітня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за заявою ОСОБА_1 про вчинення щодо неї ОСОБА_3 дій, що містять ознаки складу злочину, передбачених ч.1 ст.190 КК України.

З повідомлення слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції П.О. Комова від 31 березня 2017 року вбачається, що за даним фактом проводиться досудове розслідування. Вироку щодо ОСОБА_3 та інших осіб матеріали справи не містять.

Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 16 травня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 643/6399/14-ц, виданого 14 квітня 2016 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 630 654,00 грн.

Відповідно до висновку судово-технічної експертизи документів № 12474, складеного 13 листопада 2017 року експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, в наданій на дослідження розписці від 16 липня 2014 року від імені ОСОБА_1, що підшита в матеріалах справи № 643/14681/14-ц та знаходиться на 73-му та 74-му аркушах, рукописні записи змінам шляхом підчистки або травлення не піддавалися.

Рукописний текст та підписи в наданій розписці виконаний двома пишучими вузлами для кулькових ручок (двома різними кульковими ручками), а саме:

- записи на першому аркуші, що починаються та закінчуються словами: «-1- Расписка Дана, мной ОСОБА_1…» «…тысяч гривен) возврат», та записи на другому аркуші, що починаються та закінчуються словами: «-2- долга по договору займа…» «…в присутствии свидетелей:», рукописна цифра «1» (ліворуч від рукописного запису «ОСОБА_5»), рукописна цифра «2» (ліворуч від рукописного запису «ОСОБА_6»), рукописний запис «16.07.2014 г.», рукописний запис «ОСОБА_1» та підпис, розташований ліворуч, виконані одним пишучим вузлом кулькової ручки, стрижень якої, забарвлений пастою синьо-фіолетового кольору з фіолетовим відтінком;

- записи «ОСОБА_5», «ОСОБА_6» та підписи, розташовані поруч з цими записами, що містяться на другому аркуші, виконані одним пишучим вузлом кулькової ручки, стрижень якої заправлений пастою синьо-фіолетового кольору з темно-синім відтінком.

На другому аркуші розписки запис «Бондаренко» був виконаний після (поверх) виконання запису «присудствии». Інші записи, що виконані різними пишучими вузлами, не мають ділянок перетину. В зв'язку з цим встановити послідовність їх виконання не надалося можливим.

Встановити, чи виготовлений весь рукописний текст розписки від 16 липня 2014 року у той час, яким він датований, не надалося можливим з причини, викладеної у дослідницькій частині висновку.

Будь-які відмінності, що свідчать про дописку окремих слів або знаків, у досліджуваних записах відсутні. Однак, стверджувати в категоричній формі про відсутність дописки окремих знаків тим же самим пишучим приладом, що й основні записи в рядках, не надається можливим у зв'язку з неможливістю встановити конкретні дати виконання окремих записів.

В суді апеляційної інстанції допитано експерта ОСОБА_10, яка проводила цю експертизу та яка підтвердила, що рукописні записи в досліджуваній розписці змінам шляхом підчистки або травлення не піддавалися.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 12473, складеного 13 листопада 2017 року експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, рукописні записи розписки від 16 липня 2014 року від імені ОСОБА_1 (а.с.73-74): на сторінці 1 документа - що починаються та закінчуються словами; «-1- Расписка Дана, мной ОСОБА_13…» «…тысяч гривен) возврат», на сторінці 2 документа: що починаються та закінчуються словами: «-2- долга по договору займа…» «…в присудствии свидетелей:», та рукописні записи: «1» (ліворуч від рукописного запису «ОСОБА_5»), «2» (ліворуч від рукописного запису «ОСОБА_6»), «16.07.2014 г.» (в лівому нижньому куті), «ОСОБА_1» (в правому нижньому куті) - виконані ОСОБА_1 Ознаки, які б свідчили про виконання вказаних вище рукописних записів під впливом природних (незвичний стан, незвичні умови) збиваючих факторів, не відобразилися.

Рукописний запис «ОСОБА_5» в розписці від 16 липня 2014 року від імені ОСОБА_1 (а.с.74-74), на сторінці 2, праворуч від рукописного запису «1.», - виконано не ОСОБА_1, а іншою особою.

Рукописний запис «ОСОБА_6» в розписці від 16 липня 2014 року від імені ОСОБА_1 (а.с.74-74), на сторінці 2, праворуч від рукописного запису «2.», - виконано не ОСОБА_1, а іншою особою.

В суді апеляційної інстанції допитано експерта ОСОБА_11, яка проводила цю експертизу та яка підтвердила, що ознаки, які б свідчили про виконання рукописних записів під впливом природних (незвичний стан, незвичні умови) збиваючих факторів, не відобразилися.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частин 3 та 5 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

У пункті 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона написала вказану розписку всупереч її волі, внаслідок психологічного тиску та погроз насильства не знайшли свого підтвердження, оскільки доказів щодо цього (вироку щодо ОСОБА_3 та інших тощо) матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано. Навпаки, із висновку судово-почеркознавчої експертизи № 12473 вбачається, що ознаки, які б свідчили про виконання рукописних записів під впливом природних (незвичний стан, незвичні умови) збиваючих факторів, не відобразилися.

Крім того, до правоохоронних органів ОСОБА_1 з заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення звернулася лише у 2016 році, тобто, ОСОБА_1, знаючи про складену нею розписку, тривалий час не вчиняла будь-яких дій щодо її спростування.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що оригінал боргової розписки від 03 квітня 2014 року знаходиться у неї, що свідчить про те, що вона від ОСОБА_3 грошових коштів не отримувала спростовується розпискою про повернення боргу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи та мотиви апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 та її представник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 20 вересня 2018 року.