Постанова

Іменем України

01 листопада 2018 року

провадження № 22-ц/824/1192/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

в складі судді Галась І.А.

від 17 травня 2018 року

у справі № 754/881/18 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь в порядку поділу спільного майна подружжя 107 410,64 грн.

Крім цього, просила стягнути витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 2000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що з 06 серпня 2011 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем. У зв'язку з тим, що вони не підтримують сімейні відносини звернулася до суду з окремим позовом про розірвання шлюбу.

Вказувала, що в період шлюбу в 2007 році ними придбано автомобіль KIA MAGENTIS, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який на праві власності зареєстрований за відповідачем.

Посилаючись на те, що відповідач не заперечує того, що автомобіль є спільною власністю подружжя, однак вони не можуть дійти спільної згоди про його поділ, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач в квітні 2018 року звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилаючись на те, що спірний автомобіль ним продано 21.02.2018 та на день продажу автомобіля його вартість складала 49 000, 00 грн, просив поділити спільне майно, виділивши йому та ОСОБА_2 по 24 500,00 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року зустрічний позов залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості спільного майна подружжя в розмірі 104 366,98 грн та судовий збір у сумі 1043,66 грн.

В задоволенні вимог про стягнення витрат за проведення судової автотоварознавчої експертизи відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу обгрунтовував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що розмір грошової компенсації ? частини вартості спірного автомобіля слід визначати, виходячи із вартості такого автомобіля на час розгляду справи, а не із суми, за яку цей автомобіль продано.

Судом проігноровано той факт, що у наданому позивачем висновку автотоварознавчого дослідження визначення вартості спірного транспортного засобу здійснено без огляду такого транспортного засобу.

Судом безпідставно не взято до уваги висновок від 21.02.2018, наданий відповідачем.

Крім цього, як на підставу скасування ршіення суду посилався на те, що до матеріалів справи позивачкою не долучено копію свідоцтва експерта ОСОБА_4 на проведення оцінки траснпортного засобу.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судомвстановлено, що з 06 серпня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня2018року.

Під час перебування у шлюбі сторонами придбанолегковий автомобіль KIA MAGENTIS, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який на праві власності було зареєстровано за відповідачем.

Згідно з Договором купівлі-продажу від 21 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, спірний транспортний засіб відповідач передав у власність ОСОБА_5

За домовленістю сторін вказаного договору купівлі-продажу ціна транспортного засобу складала 49 000,00 грн.

Судом також встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до висновку № 1352 судової автотоварознавчої експертизи, здійсненою експертом Незалежної автоекспертизи «Дикий та партнери» ОСОБА_4 ринкова вартість транспортного засобу KIA MAGENTIS з номером кузову НОМЕР_2 станом на 31.05.2018 склала 208 733,96 грн.

Доводи апеляційної скарги, що позивачкою до висновку не долучено копію свідоцтва експерта ОСОБА_4 спростовуються матеріалами справи (а.с. 54, 60).

Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанціїдійшов висновку про те, що вищевказаний автомобіль є спільним майном подружжя тапідлягає поділу. Оскільки відповідачрозпорядився автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивачки (дружини на момент відчуження спірного автомобіля), то остання має право на грошову компенсацію ? вартості спірногоавтомобіля.

Визначаючи розмір грошової компенсації у розмірі ? вартості автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужена без згоди одного з подружжя, визначається, виходячи з вартості транспортного засобів на час розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з огляду на наступне.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином,у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.10.2018 по справі № 127/7029/15-ц.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційноїскарги про те, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги висновок автотоварознавчого дослідження, який здійснено без огляду транспортного засобу, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки як зазначалось вище це буде гарантією справедливої сатисфакції позивачці у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Також не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не взято до уваги висновок автотоварознавчого дослідження від 21.02.2018, оскільки суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 89 ЦПК України вказаному доказу надав правову оцінку в сукупності з іншими доказами, та згідно з ч. 3 ст. 89 ЦПК України мотивував своє рішення про відхилення даного доказу.

Наведені в апеляційнійскарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А. Кравець