Справа № 588/719/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.09.2018 року м.Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Линник О.С., з участю секретаря судових засідань Лободи Т.С., з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, у якому зазначає, що 10.09.2015 між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала відповідачу ОСОБА_5 гроші у сумі 45000 грн. Передача грошей була здійснена під час підписання договору позики, про що свідчить видана відповідачем розписка про отримання грошей у сумі 45000 грн. Строк повернення позики був установлений до 31.12.2015. Указаним договором позики також були передбачені наслідки неповернення суми позики своєчасно.

Посилаючись на те, що у строк, обумовлений договором позики, відповідач гроші у сумі 45000 грн. не повернув, на неодноразові пропозиції позивача повернути гроші не реагує, позивач, посилаючись на норми статей 625, 1046, 1050 ЦК України просить стягнути з ОСОБА_5 на її користь суму позики 45000 грн. із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у сумі 22500,00 грн., пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу у сумі 35739,00 грн. за кожний день прострочення згідно з умовами договору, а також судові витрати у сумі 1032,39 грн.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, при тому зазначили, що відповідач у присутності свідків отримав 30000 грн. за договором позики та 15000 грн. позивач сплатила за нього борг по кредиту, отже відповідач зобов'язувався за договором позики повернути їй вказану суму строк, визначений у договорі, однак цього не зробив.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив, вказавши що він не пригадує обставин укладення договору позики, не визнає свій підпис під договором від 10.09.2015 р., при тому вказує, що дійсно він давав розписку від 10.09.2015 року, за якою отримав 30000 грн. як компенсацію за його частку у спільному майні подружжя. Інші 15000 грн. він не отримував, хоча не заперечує проти того, що вказані кошти можливо і заплатила позивач за кредит за будинок, однак на той час він у будинку не жив та не мав обов'язків сплачувати борги по кредиту.

Суд, заслухавши позицію позивача, її представника та відповідача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.

Згідно ст.1046 ЦК України з а договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

На підставі договору позики від 10.09.2015, укладеного у письмовій формі, судом установлено, що 10.09.2015 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали договір позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу гроші у сумі 45000 грн., зі строком повернення позики до 31.12.2015 (а.с.31-32).

Передача грошей була здійснена під час підписання договору позики, про що свідчить також видана відповідачем розписка про отримання грошей у сумі 45000 грн., де конкретно зазначено , що вказані кошти ОСОБА_5 отримує від ОСОБА_2 за договором позики від 10.09.2015 р. (а.с.33).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 показали, що дійсно у їх присутності ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 30000 грн., про що вони підписалися у розписці. Вказане відбувалось у приміщенні Будинку культури, де працюють свідки. При тому свідки бачили, як ОСОБА_2 та ОСОБА_5 складали власноручно якісь письмові документи. Крім того свідок ОСОБА_6 показала, що їй відомо, що сторони є колишнім подружжям, яке придбавали будинок у кредит, та що ОСОБА_2 погашала вказаний кредит.

Указаним договором між сторонами були погоджені істотні умови, зокрема наслідки у разі неповернення своєчасно суми позики.

Так, згідно п.4 Договору позики при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 31 грудня 2015) позикодавець вправі пред'явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чиним законодавством України, та вимагати при цьому повернення й частини позики, що залишилася несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За ст.599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору, належними сторонами.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що він не укладав із позивачем договір позики, так як про протилежне свідчить розписка про отримання ним за вказаним договором грошових коштів у розмірі 45000 грн., та належних і допустимих доказів того, що він вказаний договір позики не підписував - відповідач у суді не представив.

Відповідач не указував, що така розписка була надана ним унаслідок примусу, погроз, обіцянок чи будь-яких інших дій та проти його волі, крім того під час написання розписки були присутні свідки, які у судовому засіданні підтвердили факт добровільного складання сторонами письмових документів.

Подані відповідачем суду у заперечення проти позову письмові докази - зустрічна позовна заява від 05.05.2015 р., яка фактично була залишена без розгляду, як то вказав відповідач, ніяким чином не свідчить про відсутність між сторонами договору позики, а вказує на претензії майнового характеру відповідача до позивача з приводу поділу спільного майна подружжя, а рішення суду від 04.08.2015 р. вказує лише на вирішений судом спір між сторонами щодо поділу жилого будинку, як сумісної власності подружжя (а.с.60-64). У цьому рішенні суду не йдеться про компенсацію вартості майна подружжя один одному.

Отже, ураховуючи, що відповідачем у погоджений сторонами у договорі позики строк - до 31.12.2015 сума позики у розмірі 45000,00 грн. не була повернута, тому до стягнення з відповідача підлягає сума позики у розмірі 45000,00 грн., а також погоджені сторонами індекс інфляції за весь час прострочення та пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

За розрахунком позивача, сума індексу інфляції за весь час прострочення (2016-2018 роки) складає 22500,00 грн. (сума неповернутої позики 45000 грн. х загальний показник інфляції 150% = 22500 грн.). Сума пені становить за: 2016 рік - 16007 грн.; 2017 рік- 11887,08 грн.: за 2018 рік - 7852,15 грн. Загальна сума пені складає 35739,00 грн. (16007 грн.+ 11887,08 грн. + 7852,15 грн.= 35739,00) (а.с.34-38).

Суд, перевіривши надані позивачем розрахунки вважає їх вірними, а заперечень проти вказаного розрахунку відповідачем не надано.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та доведеність факту порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, виплати суми позики, за порушення якого, позичальник несе наслідки, узгоджені сторонами, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з ОСОБА_5 суми позики у розмірі45000,00 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції - 22500,00 грн. та 35739,00 грн. пені.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає до стягнення у відшкодування сплаченого позивачем судового збору 1032,39 грн. , відповідно до розміру задоволених позовних вимог (103239 грн. х 1%).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 264, 265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення позики задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованого АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованої по АДРЕСА_2) 45000,00 грн. (сорок п'ять тисяч грн. 00 коп.) боргу за договором позики від 10 вересня 2015 року, з урахуванням встановленого індексу інфляції - 22500,00 грн. (двадцять дві тисячі п'ятсот грн. 00 коп.), 35739,00 грн. (тридцять п'ять тисяч сімсот тридцять дев'ять грн. 00 коп.) пені, а також у відшкодування сплаченого позивачем судового збору - 1032,39 грн. (одна тисяча тридцять дві грн. 39 коп.).

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги через Тростянецький районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 24.09.2018.

Суддя О.С.Линник