Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 627/284/16-ц

провадження № 61-19562св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство Банк «Меркурій»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства Банк «Меркурій» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кружиліної О. А., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство Банк «Меркурій» (далі - ПАТ Банк «Меркурій», Банк) звернулося з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 03 серпня 2007 року акціонерний комерційний Банк «Меркурій», правонаступником якого є ПАТ Банк «Меркурій», та ОСОБА_4 уклали договір 18-06П-173 про надання споживчого кредиту з додатковими угодами (кредитний договір), згідно з умовами якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 1 115 000,00 грн зі сплатою 20 % річних та кінцевим терміном погашення 02 серпня 2017 року. До зазначеного кредитного договору сторони справи неодноразово укладали додаткові угоди щодо умов надання кредитних коштів, зокрема, назву кредитного договору змінено на «договір на кредитну лінію».

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 28 вересня 2007 року позивач та відповідач уклали іпотечний договір № 16-03-436, згідно з умовами якого ОСОБА_4 передав Банку в іпотеку комплекс нежитлових будівель та споруд, що знаходяться на АДРЕСА_1. У пункті 1.3 іпотечного договору визначена ринкова вартість предмета іпотеки в розмірі 484 500,00 грн.

Банк стверджував, що свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі: відкрив ОСОБА_4 позичковий рахунок та надав кредит, однак відповідач свої зобов'язання не виконав, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка станом на 22 лютого 2016 року складала 6 505 495,48 грн, з яких: 5 140 570,64 грн - заборгованість за кредитом, 295 541,19 грн - заборгованість за процентами.

На підставі викладеного позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки комплекс нежитлових будівель та споруд у складі: фінський будинок загальною площею 52,9 кв.м; гараж загальною площею 286,6 кв.м; прохідна загальною площею 14,2 кв.м; убиральня загальною площею 1,4 кв.м; огорожа 1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, для задоволення вимоги ПАТ Банку «Меркурій» з погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором на кредитну лінію від 03 серпня 2007 року № 18-06П-173 у розмірі 6 505 495,48 грн шляхом визнання права власності на нього за ПАТ Банк «Меркурій» у встановленому статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядку за ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час судового провадження цієї справи; визнати за ним право власності на зазначений комплекс нежитлових будівель та споруд; дозволити ПАТ Банк «Меркурій» отримувати витяги, оригінали та дублікати документів, необхідних для набуття права власності на комплекс нежитлових будівель та споруд; зобов'язати ОСОБА_4 передати ПАТ Банк «Меркурій» всі засоби та знаряддя доступу до комплексу нежитлових будівель та споруд, а також технічну документацію та правовстановлюючі документи на зазначений комплекс нежитлових будівель і споруд; стягнути з ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 7 267,50 грн.

Заочним рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 20 грудня 2016 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки комплекс нежитлових будівель та споруд у складі: фінський будинок загальною площею 52,9 кв.м; гараж загальною площею 286,6 кв.м, прохідна загальною площею 14,2 кв.м, убиральня загальною площею 1,4 кв.м, огорожа 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для задоволення вимоги ПАТ Банку «МЕРКУРІЙ» з погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором на кредитну лінію від 03 серпня 2007 року № 18-06П-173 у розмірі 6 505 495,48 грн шляхом визнання права власності на нього за ПАТ Банк «МЕРКУРІЙ» у встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»порядку за ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час судового провадження цієї справи.

Визнано за ПАТ Банк «МЕРКУРІЙ» право власності на зазначений комплекс нежитлових будівель та споруд.

Дозволено ПАТ Банк «МЕРКУРІЙ» отримувати витяги, оригінали та дублікати документів, необхідних для набуття права власності на зазначений комплекс нежитлових будівель та споруд.

Зобов'язано ОСОБА_4 передати ПАТ Банк «МЕРКУРІЙ» всі засоби та знаряддя доступу до зазначеного комплексу нежитлових будівель та споруд, а також технічну документацію та правовстановлюючі документи на зазначений комплекс нежитлових будівель і споруд.

Вирішено питання судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, чим порушив права Банку, а тому необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено виконання зазначеного зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Заочне рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 20 грудня 2016 року скасовано та відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд посилався на статтю 39 Закону України «Про іпотеку» та зазначав, що за рішенням суду може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Водночас згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» підставою для передбаченого статтею 37 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі.

При цьому в рішенні апеляційного суду зазначено, що можливість набуття права власності Банком на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено у пункті 4.2 укладеного між сторонами іпотечного договору в редакції від 29 вересня 2011 року.

Разом із цим суд апеляційної інстанції посилався на те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України, у всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

У зв'язку з викладеним апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції не встановив наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, що передбачено умовами договору іпотеки як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя. Разом із тим, апеляційний суд, посилаючись на пояснення представника позивача, зазначив, що Банк не вчинив будь-яких дій спрямованих на набуття права власності на іпотечне майно у позасудовому порядку, визначеному в іпотечному договорі від 28 вересня 2007 року № 16-03-436 зі змінами.

У травні 2017 року ПАТ Банк «МЕРКУРІЙ» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами укладеного між сторонами справи іпотечного договору передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за Банком у разі невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором. При цьому звернути стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб можливо і за рішенням суду, оскільки Законом України «Про іпотеку» передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Разом із тим в касаційній скарзі зазначено, що позивач обґрунтовував свою апеляційну скаргу неналежним його повідомленням про час, дату та місце розгляду справи в суді першої інстанції, однак апеляційний суд скасував оскаржуване рішення з інших підстав, безпідставно вийшовши за межі доводів апеляційної скарги відповідача.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено та матеріали справи свідчать про те, що 03 серпня 2007 року акціонерний комерційний Банк «Меркурій», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_4 уклали договір 18-06П-173 про надання споживчого кредиту, з додатковими угодами (кредитний договір), згідно з умовами якого Банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 1 115 000,00 грн зі сплатою 20 % річних та кінцевим терміном погашення 02 серпня 2017 року.

Умови зазначеного правочину неодноразово уточнювалися шляхом укладення між сторонами відповідних додаткових угод.

Виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором забезпечено укладеним між сторонами справи іпотечним договором від 28 вересня 2007 року № 16-03-436. Відповідно до умов зазначеного правочину ОСОБА_4 передав в іпотеку Банку комплекс нежитлових будівель та споруд, у складі: фінський будинок загальною площею 52,9 кв. м; гараж загальною площею 286,6 кв. м; прохідна загальною площею 14,2 кв.м; убиральня загальною площею 1,4 кв. м; огорожа 1, що знаходиться на АДРЕСА_1. У пункті 1.3 іпотечного договору визначено, що ринкова вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 484 500,00 грн.

Пунктом 2.1.3 іпотечного договору передбачено право Банку у випадку невиконання іпотекодавцем умов кредитного договору звернути стягнення на майно, в тому числі достроково, та задовольнити за рахунок майна свою вимогу за кредитним договором у повному обсязі, що визначаються на час виконання цієї вимоги, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання зобов'язання, неустойку, необхідні витрати на утримання, звернення стягнення та реалізацію майна.

У пункті 3.1 іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на майно здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з цим договором шляхом передачі права власності на майно в рахунок виконання обов'язків іпотекодавця за кредитним договором, іпотекодержателю чи продажу іпотекодержателем майна від свого імені за його вибором.

Матеріали справи свідчать про те, що 29 вересня 2011 року сторони справи уклали договір про внесення змін до іпотечного договору від 28 вересня 2007 року № 16-03-436, яким зазначений іпотечний договір доповнено розділом 4 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя».

У пункті 4.1 іпотечного договору в редакції від 29 вересня 2011 року зазначено, що розділ 4 договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя та визнається сторонами і діючим законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю в порядку позасудового врегулювання звернути стягнення на майно на підставі цього договору.

Водночас у пункті 4.2 іпотечного договору в редакції від 29 вересня 2011 року передбачено право банку звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом прийняття майна у власність у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому зазначено, що це застереження є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на майно.

Свої зобов'язання за кредитним договором Банк виконав, відкрив ОСОБА_4 позичковий рахунок та надав кредит, однак відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі не виконав, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом із тим у частині першій статті 38 згаданого Закону закріплено, що право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Саме такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Як уже зазначалося, укладеним між сторонами справи іпотечним договором в редакції від 29 вересня 2011 року передбачено, що пункт 4 договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого Банк має право зареєструвати право власності на предмет іпотеки в разі звернення стягнення на нього шляхом визнання права власності.

Таким чином, сторони зазначеного правочину досягли згоди з приводу позасудового врегулюваннязвернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання забезпечених нею зобов'язань.

Розглядаючи спір по суті, суд апеляційної інстанції врахував наведені умови іпотечного договору, положення зазначених норм законів та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем в судовому порядку, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб відбувається виключно в позасудовому порядку.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення не впливають.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_4, оскільки в оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції, посилаючись на частину третю статті 303 ЦПК України 2004 року, зазначив про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які стали підставою для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства Банк «Меркурій» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П.Штелик