РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1536/18

пр. № 2/759/3631/18

12 вересня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді - Журибеди О.М.,

при секретарі - Крічфалушій М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромакс»до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству працівником,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до відповідача з позовом про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству працівником та просить, стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 84 688 грн. 11 коп. та суму сплачених судових витрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.08.2016 року ОСОБА_1 на підставі написаної власноруч, тобто добровільно, був прийнятий на роботу до TOB «Комплекс Агромакс» на посаду підмінного водія автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку, згідно наказу № 522 КА/к-п. Наказом № 15 КА/ к-п-д від 19.01.2017 року, відповідача, з 19.01.2017 року було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 Е № НОМЕР_1 автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку філії «Гавртилівський птахівничий комплекс» TOB «Комплекс Агромарс», та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора.

Наказом від 18.08.2017 року № 496 КА/к-з відповідач був звільнений за власним бажанням.

Відповідач вільно погодився виконувати роботу, яка полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясопродукції), згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних та актів прийому-передачі.

Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 684-Е від 16.08.2016, що укладено між позивачем та відповідачем, був чинним до дати звільнення відповідача (включно до 18.08.2017 року), тобто до закінчення строку дії трудового договору, та підписаний з боку ТОВ Комплекс Агромарс» ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності № 53/КАМ/Ю від 21 січня 2015 року.

Також, для забезпечення виконання водієм-експедитором своїх обов'язків 18.05.2017 року відповідач був ознайомлений з робочою інструкцією водія по перевезенню м'ясопродукції та посадовою інструкцією експедитора по перевезенню м'ясопродукції, що підтверджується Листами ознайомлення.

24.05.2017 року відповідач був ознайомлений з наказом від 19.04.2017 року № 84 «Про систему обрахунку нестач м'ясопродукції при транспортуванні»

Протягом всієї роботи відповідача на посаді водія-експедитора неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність тару, для доставки її в пункт призначення, згідно актів прийому передачі тари до видаткових (товарно-транспортних) накладних, але під час передачі тари контрагентам позивача та під час передачі зворотньої тари на склад позивача, виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно кожної недостачі Актами прийому-передачі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував в повному обсязі, оскільки вважає, що вони є необгрунтованими та незаконними. Пояснив, що у своїй позовній заяві позивач не надає жодних доказів або інформації, щодо протиправних дій відповідача, чи проводились перевірки позивачем з приводу фактів нестачі м'ясної продукції, чи вживались позивачем заходи щодо уникнення нестачі м'ясної продукції. Що стосується нестачі ящиків за актами приймання-передачі позивачем не надано доказів, що нестача сталася з вини відповідача. Акти приймання-передачі відповідачем не підписувались, про втрату зазначених ящиків відповідачу нічого невідомо. У відповідності до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано доказів якими все ж таки винними діями відповідачем завдано шкоду підприємству, не надано доказів порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила (пояснень працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди).

Позивачем не вживалося жодних заходів для з'ясування причин нестачі продукції та втрати ящиків. Позивачем не надано доказів створення ним умов для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, що передбачено н. 2 договору про повну матеріальну відповідальність. За таких обставин, зазначені заперечення в повному обсязі спростовують позовну заяву про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з наступник підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 15.08.2016 року ОСОБА_1 на підставі написаної власноруч, тобто добровільно, був прийнятий на роботу до TOB «Комплекс Агромакс» на посаду підмінного водія автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку, згідно наказу № 522 КА/к-п. (а.с. 28).

Наказом № 15 КА/ к-п-д від 19.01.2017 року, відповідача, з 19.01.2017 року було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 Е № НОМЕР_1 автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» TOB «Комплекс Агромарс», та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора (а.с. 29).

16.08.2016, між позивачем та відповідачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 684-Е від, був чинним до дати звільнення відповідача (включно до 18.08.2017 року), тобто до закінчення строку дії трудового договору, та підписаний з боку ТОВ Комплекс Агромарс» ОСОБА_2 (а.с. 30), яка діяла на підставі довіреності № 53/КАМ/Ю від 21 січня 2015 року (а.с. 31).

Для забезпечення виконання водієм-експедитором своїх обов'язків 18.05.2017 року відповідач був ознайомлений з робочою інструкцією водія по перевезенню м'ясопродукції та посадовою інструкцією експедитора по перевезенню м'ясопродукції, що підтверджується листами ознайомлення (а.с. 34-35).

24.05.2017 року відповідач був ознайомлений з наказом від 19.04.2017 року № 84 «Про систему обрахунку нестач м'ясопродукції при транспортуванні» (а.с. 36).

Відповідно до наказів «Про відшкодування збитків» від 31.01.2017 року - 13.08.2018 року, зазначено, що при доставці продукції водіями - експедиторами автотранспортного парку було виявлено нестачу підзвітної їм мясопродукції, що підтверджується відповідними актами, з наказами відповідач ОСОБА_1 не ознайомлений.

Стаття 130 КЗпП України визначає що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно п. 3 договору про повну індивідуальну відповідальність № 684-Е від 16 серпня 2016 року передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

В свою чергу підприємство зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей.

Пунктом 4 цього ж договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Згідно інформації, загальний розмір шкоди заподіяної «Комплекс Агромакс» відповідачем внаслідок недовозів м'ясопродукції та нестачі тари становить 68 704 (шістдесят вісім тисяч сімсот чотири) грн. 11 коп. + 15 984 (п'ятнадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. = 84 688 (вісімдесят чотири тисячі шістсот вісімдесят вісім) грн. 11 коп.

Виконуючи свої трудові обов'язки відповідач здійснював свою роботу, яка полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясопродукції), згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних та актів прийому-передачі.

Вказані товари ОСОБА_1 перевозив на склади багатьох міст України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції (актами звірки).

Згідно з ч.1 ст.134 Кодексу Законів про працю України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання.

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:

а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв'язку з виконанням нею трудових обов'язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов'язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей;

б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;

в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов'язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;

г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об'єктів);

д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;

е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача;

є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена;

ж) витрати, спричинені незаконними або необґрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;

з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;

и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це неодержаний прибуток.

і) виплати на користь інших суб'єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків;

ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв'язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв'язку з ліквідацією юридичної особи-боржника);

й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.

Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в статтях 23-25 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин.

Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов'язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність.

Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Прямий зв'язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.

У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП, матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов'язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24, експедитори при перевезенні вантажів належать до посад або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати..

Суд не може прийняти до уваги акти про відмову працівника з ознайомленням під підпис з наказами про відшкодування збитків, оскільки жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 було повідомлено належним чином про необхідність ознайомитися з наказом суду не надано.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що представником позивача не надано суду жодного належного доказу наявності протиправної поведінки ОСОБА_1, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала, також суд зауважує, що звільнився відповідач за власним бажанням, отже за таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4,5,10,11,12,13,82,89,352,354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 130, 134, 135-1,3, 137, 138, КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»,суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромакс»до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству працівником - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Журибеда