Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 760/15622/15-ц

провадження № 61-16716 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року у складі судді Кицюк В. С. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від

17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 27 грудня 2013 року він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 136 795,00 грн на забезпечення виконання робіт по оснащенню салону літака, що підтверджується відповідною розпискою. Будь-яких договорів між сторонами укладено не було,

ОСОБА_2 ніяких робіт не виконував, а тому вважав, що у відповідача відсутні будь-які правові підстави для збереження зазначених грошових коштів. У добровільному порядку відповідач відмовляється їх повертати, а тому просив стягнути з ОСОБА_2 136 795,00 грн в судовому порядку з підстав, передбачених статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 136 795,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти від ОСОБА_1 без належної правової підстави, посилання відповідача на отримання грошових коштів за розпискою, як представником Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛАН-Компані, ЛТД» (далі ТОВ «АЛАН-Компані, ЛТД») на виконання умов договору № 0611-13 від 06 листопада 2013 року є безпідставними, оскільки умовами договору не передбачена можливість проведення оплати робіт готівкою. Крім того, відповідач не є уповноваженим представником ТОВ «АЛАН-Компані, ЛТД» на отримання грошових коштів за зазначеним договором. Факт виконання робіт за умовами договору та проведення повного розрахунку з ТОВ «АЛАН - Компані, ЛТД» підтверджується зібраними у справі доказами. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що розписка про отримання ОСОБА_2 грошових коштів не може свідчити про наявність між сторонами договірних правовідносин, а тому вимоги позивача є обгрунтованими.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Солом'янського районного суду

м. Києва від 25 березня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та правильно застосував положення статті 1212 ЦК України, оскільки набуття відповідачем майна відбулося без належних правових підстав.

У вересні 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, у якій заявник просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статті 1212 ЦК України, оскільки розписка про передачу грошових коштів свідчить про існування між сторонами договірних правовідносин. При цьому суди не звернули увагу, що частина отриманих заявником грошових коштів була витрачена ним на придбання товарів, необхідних для проведення ремонтних робіт літака.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 листопада 2013 року між фізичними особами - ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, як Замовниками, з однієї сторони, та ТОВ «АЛАН-Компані, ЛТД», як Постачальником, з другої сторони, укладено договір № 0611-13, за яким ТОВ «АЛАН-Компані, ЛТД» зобов'язалось виготовити та поставити, а Замовник оплатити та прийняти комплектуючі вироби (чохли авіаційних крісел, подушки, елементи килимового покриття, захисного покриття панелей та перегородок, штори, мати теплозвукоізоляції, тощо (далі вироби)) для повітряного судна АН-2

з/н 1-Г 235-26.

Відповідно до пункту 2.1 договору загальна кількість, асортимент та комплектність виробів визначаються сторонами згідно технічних завдань на кожну партію виробів, які є невід`ємною частиною договору та викладені в додатку №1.

Порядок оплати сторони визначили у додатку № 2, вартість виробів становить еквівалент 37 100, 20 доларів США з ПДВ, а саме 304 592,64 грн (пункт 4.1. договору). Відповідно до пункту 2 додатку № 2 до договору, оплата здійснюється замовником згідно рахунків постачальника у національній валюті.

27 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 136 795,00 грн для забезпечення виконання робіт по салону ВІП літака АН-2 з/н 1-Г 235-26, що підтверджується відповідною розпискою.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова, викладена у частині першій статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, оскільки застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що він отримав зазначені в розписці грошові кошти, як представник ТОВ «АЛАН-Компані, ЛТД» та використав їх для придбання матеріалів, необхідних для виконання договору від 06 листопада 2013 року, укладеного з ТОВ «АЛАН-Компані, ЛТД».

Відхиляючи зазначені доводи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з їх недоведеності, оскільки у розписці про отримання від позивача грошових коштів у розмірі 136 795,00 грн відсутні посилання на те, що ОСОБА_2 діє як уповноважений представник ТОВ «АЛАН-Компані, ЛТД». Судами також установлено, що отримані грошові кошти відповідач не передав до каси товариства, а зберігав їх у себе та розпоряджався ними на власний розсуд. Доводи заявника про те, що отримані від позивача грошові кошти він використав на придбання матеріалів, необхідних для виконання умов договору № 0611-13 від 06 листопада 2013 року укладеного з ТОВ «АЛАН-Компані не підтверджені належними та допустимими доказами. До того ж, умовами зазначеного договору не передбаченаможливість проведення оплати готівкою та без надання попереднього рахунку. Факт проведення Замовниками оплати за виконані ТОВ «АЛАН-Компані, ЛТД» роботи у повному обсязі підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 30 квітня

2015 року.

Ураховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про те, що набуття відповідачем майна за рахунок позивача відбулося не в порядку виконання договірного зобов'язання, а відтак правильно застосували положення статті 1212 ЦК України.

З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи та надану ними оцінку доказів у їх сукупності, не видаються переконливими також доводи касаційної скарги про те, що розписка від 27 грудня 2013 року є підтвердженням укладання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 іншого договору про забезпечення виконання робіт по салону ВІП літака АН-2, з/н

1-Г 235-26, оскільки на зазначені обставини заявник не посилався при розгляді справи в судах попередніх інстанцій, і не надав будь-яких доказів на їх підтвердження.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи, зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом перевірки та оцінки апеляційним судом, який їх обгрунтовано спростував.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. В силу зазначеної норми процесуального закону Верховний Суд не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик