Справа№592/1280/18
Провадження №2/592/1163/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі:

головуючого-судді - Литовченка О.В.,

за участі секретаря судового засідання - Черей С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_5 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 (АДРЕСА_2), Приватний нотаріус Хоменко Вікторія Василівна (АДРЕСА_4), Служба у справах дітей Сумської міської ради (м. Суми, вул. Харківська, буд. 35, ) про визнання недійсним договору дарування частки квартири,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом і свої вимоги обґрунтовує тим, що 30.10.2017 між ним та Відповідачкою - ОСОБА_3, яка діяла від імені Відповідача -ОСОБА_5, був укладений Договір дарування частки квартири АДРЕСА_2. Зазначений Договір дарування частки квартири було зареєстровано в реєстрі за № 3273 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. Згідно з п. 1.1. зазначеного Договору Дарувальник (Позивач) передає у власність Обдаровуваному (Відповідачу ОСОБА_5) 1/4 частку квартири безоплатно. За попередньою усною домовленістю між Позивачем та Відповідачкою ОСОБА_3 позивач погодився подарувати частку квартири їхньому спільному неповнолітньому сину ОСОБА_6 з метою нібито поліпшення житлових умов останнього.

Так, з 2003 року зазначена квартира АДРЕСА_2 належала позивачу, відповідачам та третій особі на праві спільної сумісної власності. В 2005 році позивач та відповідачка розірвали шлюб та припинили сумісне проживання однією родиною, але позивач з відповідальністю ставився і ставиться до своїх батьківських обов'язків, протягом дванадцяти років сумлінно сплачував і продовжує сплачувати аліменти на утримання дітей. Більше того, позивач чудово спілкується зі своїми синами, приділяє багато часу їх вихованню, розвитку та стану здоров'я; проводить багато часу разом з дітьми. Окрім виплати аліментів позивач також додатково утримує своїх дітей, купує їм одяг, продукти харчування та інші речі, необхідні їм для нормального розвитку та життя, а також додатково дає дітям кошти на їх кишенькові витрати. В 2017 році відповідачка ОСОБА_3 умовила позивача спочатку визначити розмір часток в їх спільній сумісній власності (квартирі АДРЕСА_2), а згодом подарувати свою частку їхньому спільному неповнолітньому сину ОСОБА_6 з метою нібито поліпшення житлових умов останнього, а саме: з метою відчуження цієї квартири та переїзду її із молодшим сином до м. Харків для подальшого його навчання та придбання квартири в м. Харків. Але, під час укладення зазначеного Договору дарування з'ясувалося, що стороною Обдарованою буде старший повнолітній син - відповідач ОСОБА_5, який вже одружився і живе окремо зі своєї дружиною. Від його імені на підставі довіреності діяла відповідачка ОСОБА_3 Для Позивача це стало несподіваною новиною, більше того це було проти його волі, тому що Позивач планував дарування своєї частки молодшому сину, але в міру своєї порядності він не став наполегливо заперечувати проти укладання цього договору, бо в робочому приміщенні нотаріуса відповідачка ОСОБА_3 переконала його, що саме в результаті вчинення правочину з дарування його частки квартири житлові умови неповнолітнього будуть поліпшені, а також будуть покращені умови розвитку та навчання останнього, чим ввела позивача в оману, бо він з надією на порядність відповідачки - своєї колишньої дружини, сподіваючись, що вона діє в інтересах саме їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_6, все ж такі пішов проти своєї волі та уклав оспорюваний договір. А після того, зателефонувавши сину ОСОБА_8, позивач дізнався, що той взагалі не володіє інформацією стосовно цієї угоди та взагалі не знає навіщо видавав своїй матері ОСОБА_3 ту довіреність. Згодом, позивач дізнався, що ніякого переїзду відповідачка не планує, ніякого покращення житлових умов їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_6 не планується також.

Зазначає, що відповідно до п. 2.1 Договору дарування від 30.10.2017 сторони домовилися, що під передачею частки квартири за цим Договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдаровуваним від Дарувальника технічного паспорту на квартиру, свідчить про те, що передача речі відбулася. Відповідач - ОСОБА_5 - Обдаровуваний за Договором так і не прийняв особисто технічний паспорт на квартиру, що свідчило б про те, що передача подарованої йому частки квартири відбулася, як передбачено п. 2.1. Договору дарування від 30.10.2017. Вважає, що можна зробити висновок, що зазначений факт взагалі не цікавить ОСОБА_5 і весь цей Договір дарування частки квартири - заздалегідь продуманий корисливий план відповідачки ОСОБА_9, яка і ввела щодо нього в оману позивача.

Просить суд визнати недійсним Договір дарування частки квартири АДРЕСА_2 від 30 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3273; скасувати рішення приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. (індексний номер 37835904 від 30.10.2017 про державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) на 1/4 частини квартири АДРЕСА_2; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частину квартиру АДРЕСА_2 за відповідачем ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) та виключити з реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № НОМЕР_7 від 30.10.2017.

У даній справі 28.02.2018 було відкрите загальне позовне провадження та справу призначено до підготовчого засідання на 23.03.2018.

19.03.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, відповідно до якого він вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є надуманими, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що станом на 30.10.2017 квартира належала ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності. 30.10.2017 вищевказані особи уклали договір про визначення розміру часток у квартирі. Згідно даного договору сторони домовились і вважають, що їхні частки у праві спільної сумісної власності на цю квартиру є рівними, тобто по 1/4 частині у кожного. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом СМНО Хоменко В.В. Цього ж дня відповідно до Договору дарування серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 передав ОСОБА_5 1/4 частину вищезгаданої квартири безоплатно. Тобто, між сторонами виникли цивільні правовідносини, що виникають внаслідок вчинення правочинів. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на його помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. З тексту договору дарування від 30.10.2017 вбачається, що його підписано у присутності нотаріуса, особи сторін установлено, їхню дієздатність та належність позивачу частини квартири, що відчужується, перевірено. Зазначає, що позивач знав і розумів, кому він дарить квартиру. Більше того, в позовній заяві ОСОБА_1 підтверджує той факт, що він свідомо подарував частину квартири ОСОБА_5 зазначивши в ній наступне: «але в міру своєї порядності він не став наполегливо заперечувати факт укладення угоди та уклав оспорюваний договір». Посилання позивача на те, що ОСОБА_5 не знав, навіщо останній видавав матері довіреність не відповідає дійсності, оскільки мета, ціль її видачі вказані в тексті довіреності, яку довіритель підписав.

Позивач не довів наявність будь-яких обставин, що свідчать про факт обману та наявності умислу в діях відповідача, оскільки ОСОБА_1 при вчиненні правочину, а саме укладенні договору дарування, діяв з власної ініціативи, за власною волею та на власний розсуд з дотриманням всіх істотних умов договору. Оскільки вимоги про визнання договору дарування частки квартири є безпідставними, то й вимога про скасування реєстрації права власності на частку квартири не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від первісної. Посилання позивача на те, що були внесені невірні відомості до реєстру речових прав на нерухоме майно і інші, а це порушує права неповнолітнього ОСОБА_6, необґрунтовані. Оскільки, мала місце технічна помилка, яка вже виправлена. До відзиву додані виправлені відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування частки квартири та скасування державної реєстрації права власності в зв'язку з їх необґрунтованістю.

23.03.2018 судом проведене підготовче засідання та справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримали, і просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату місце та час судового розгляду.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, Приватний нотаріус Хоменко В.В., Служба у справах дітей Сумської міської ради в судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином про дату місце та час судового розгляду.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено такі обставини.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.12.2003 квартира № АДРЕСА_2 була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_13, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 7).

30.10.2017 ОСОБА_1, ОСОБА_3, яка діє від себе особисто та від імені ОСОБА_5 на підставі його довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. 19.09.2017 за р № 2840, ОСОБА_6, який діє за згодою матері ОСОБА_3 на підставі рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради «Про надання дозволу на укладення майнових угод за участю малолітніх та неповнолітніх, що проживають у місті Суми» від 18.10.2017 № 520 уклали договір про визначення розміру часток по ? частині у кожного квартири № АДРЕСА_2 (а.с. 8).

30.10.2017 між Позивачем ОСОБА_1 (Дарувальник) та Відповідачкою - ОСОБА_3, яка діяла від імені Відповідача ОСОБА_5 (Обдаровуваний), був укладений Договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Відповідно до п. 3.1 договору вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами та зміст ст.ст. 215-220, 225, 228-236 ЦК України щодо недійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину, ст.ст. 257, 258, 261 ЦК України щодо строків позовної давності, ст. 334 ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором, ст.ст. 719, 722, 727, 728 ЦК України щодо загальних положень про договори дарування нотаріусом роз'яснено.

Відповідно до п. 3.2 договору, сторони стверджують, що цей договір вчинюється за відсутності впливу насильства, тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах, він не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору. Дарувальник та Обдаровуваний в присутності нотаріуса стверджують, що розуміють значення укладеного договору, права та обов'язки кожного з них, а також правові наслідки для кожного з них по укладеному договору, про що свідчать особисті підписи на договорі.

Відповідно до п. 3.4 право власності на частку квартири виникає у Обдаровуваного з моменту укладення цього договору, оскільки сторони стверджують, що передача речі фактично відбулась.

Із наданої представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 117381538 від 16.03.2018) вбачається, що 30.10.2017 було проведено державну реєстрацію прав власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_6): номер запису про право власності: НОМЕР_7, власник: ОСОБА_5, розмір частки6 ?, підстава виникнення права власності: договір дарування, серія та номер НОМЕР_8, виданий 30.10.2017; номер запису про право власності: НОМЕР_5, власник: ОСОБА_3, розмір частки6 ?, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності на житло, серія та номер НОМЕР_9, виданий 03.12.2003, договір про визначення часток, серія та номер: НОМЕР_11, виданий 30.10.2017; номер запису про право власності: НОМЕР_10, власник: ОСОБА_5, розмір частки6 ?, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності на житло, серія та номер НОМЕР_9, виданий 03.12.2003, договір про визначення часток, серія та номер: НОМЕР_11, виданий 30.10.2017; номер запису про право власності: НОМЕР_12, власник: ОСОБА_6, розмір частки6 ?, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності на житло, серія та номер НОМЕР_9, виданий 03.12.2003, договір про визначення часток, серія та номер: НОМЕР_11, виданий 30.10.2017 (а.с.38, 39).

За клопотанням позивача було допитано свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12

Свідок ОСОБА_11 повідомив суду, що ОСОБА_1 є його колегою по роботі. Знає, що є якісь питання по меншому сину, який живе з матір'ю ОСОБА_3, яка повинна була переїхати, хотіла поміняти квартиру. ОСОБА_6 хотів переписати частку на сина ОСОБА_6 При укладенні договору дарування присутнім не був.

Свідок ОСОБА_12 повідомив суду, що він перебуває у дружніх відносинах з позивачем. Знає ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дуже давно. ОСОБА_1 робив все для дітей, розповідав, що подарував свою частку комусь з дітей. При укладенні договору дарування частки квартири присутнім не був.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частинами 1 та 2 ст.11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Як у п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

До показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 суд відноситься критично, оскільки джерелом повідомленої ними інформації є виключно розповіді позивача ОСОБА_1 за часом, який передував зверненню позивача до суду з даними позовними вимогами. Під час попередніх домовленостей щодо укладення оспорюваного договору вони присутні не були, також не були присутні під час укладання договору дарування частки квартири.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір дарування вчинявся позивачем під впливом обману з боку відповідача, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, тобто не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог.

Відповідно, оскільки вимоги про визнання договору дарування частки квартири є необґрунтованими то й інші вимоги позовної заяви задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від первісної позовної вимоги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_5 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 (АДРЕСА_2), Приватний нотаріус Хоменко Вікторія Василівна (АДРЕСА_4), Служба у справах дітей Сумської міської ради (м. Суми, вул. Харківська, буд. 35, ) про визнання недійсним договору дарування частки квартири - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Ковпаківський районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 14.09.2018.

Суддя О.В. Литовченко