Справа № 454/268/17 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/7595/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Яремко Е.Р.

З участю: представника ПАТ «Приватбанк» Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договором ,-

в с т а н о в и л а :

Позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд із даним позовом до відповідача ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.10.2011 року між банком та відповідачем укладено договір №б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Підписання Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Зміна кредитного ліміту передбачена у п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

У зв'язку із не виконанням відповідачем умов договору, станом на 31.12.2016 р. у неї виникла заборгованість із кредитного договору в сумі 26013,66 грн., яка складається з: 955,01 грн. - заборгованість за кредитом; 19468,71 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3875 - заборгованість за пенею та комісією; 500 - штраф (фіксована частина); 1214,94 грн. - штраф (процентна ставка). Просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість у розмірі 26013,66 грн. за кредитним договором № б/н від 18.10.2011 року.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь Публічного Акціонерного Товариства комерційний банк "ПриватБанк" 26013 (двадцять шість тисяч тринадцять) грн.66 коп. заборгованості за договором № б/н від 18.10.2011р., яка складається з: 955,01 грн. - заборгованість за кредитом; 19468,71 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3875 - заборгованість за пенею та комісією; 500 - штраф (фіксована частина); 1214,94 грн. - штраф (процентна ставка).

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь Публічного Акціонерного Товариства комерційний банк "ПриватБанк" 1600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_4 В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим. Стверджує, що ухвалюючи рішення, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. Звертає увагу, що у позовній заяві позивачем зазначено, що тіло кредиту становить 300 грн., а просить стягнути суму в розмірі 955,01 грн. жодним чином не обґрунтувавши та не надавши належних доказів, яким чином відбулось збільшення тіла кредиту. Задовольняючи позов в цій частині суд не обґрунтував розбіжність вказаних сум. Поза увагою суду залишилось те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо повідомлення та погодження з відповідачем збільшення відсоткової ставки, таким чином нарахована сума відсотків є необґрунтована та суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Судом не встановлено чи відповідач отримала гроші готівкою, чи іншим чином, в матеріалах справи відсутній номер картки чи номер рахунку з яких були зняті кошти. Стверджує, що відповідач не підписувала Умов та правил надання банківських послуг та з ними працівники банку її не ознайомлювали, отже вони не є складовою частиною договору. Таке твердження відповідає правовій позиції ВСУ висловленій у справі 6-240цс14. Звертає увагу, що відповідно до розрахунку заборгованості така виникла 31.01.2012 року, однак позивач звернувся з позовом 15 січня 2017 року. Твердження суду, що останній платіж був проведений відповідачем 12 червня 2014 року відповідач категорично заперечує, оскільки у виписці по рахунку чітко вказано, що даний платіж проведений позивачем самовільно без згоди відповідача та в графі проведення операції прописано автоматичне погашення заборгованості по кредиту. Даний платіж не може вважатись перериванням строку позовної давності, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові ВСУ від 08 листопада 2016 року у справі №6-2891 цс16. Крім цього, суд не врахував вимог ч.2 ст.258 ЦК України щодо спеціальної позовної давності. Також звертає увагу на порушення судом норм процесуального права, а саме на відсутність мотивів з яких суд вважає встановленими наявність або відсутність фактів, якими обгрунтований позов та не надано оцінки запереченням на позов представника відповідача. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу представника позивача Гнатишака О.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено такі обставини.

18 жовтня 20111 року відповідач ОСОБА_3 підписала Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку( далі Анкета).

У Анкеті відповідач виявила бажання оформити платіжну картку кредитка «Універсальна», надала згоду про те, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта та Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між банком та нею Договір про надання банківських послуг та зобов'язалась виконувати умови Договору. (а.с.7).

Згідно з довідкою ПАТ «Приватбанк» на виконання умов договору від 18.10.2011 року ОСОБА_3 надана кредитна картка НОМЕР_1 - термін дії до 04/15 (а.с.67).

З розрахунку заборгованості за договором від 18.10.2011 року встановлено, що заборгованість за кредитом станом на 31 грудня 2016 року становить 955,01грн., заборгованість за процентами за прострочену заборгованість - 19468,71, комісія -3875,00 грн., штраф-1714,94 грн. (а.с.5-6).

З виписки по рахунку вбачається, що 18.10.2011 року на картку № НОМЕР_1 був встановлений кредитний ліміт -300 грн., та в цей же день такий збільшений до 500 грн. Відповідач користувалася вказаними коштами та допустила прострочення повернення кредитних коштів у зв'язку з чим були нараховані відсотки, комісія та штраф (а.с.58-66).

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі й на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

При укладанні договору сторони керувались частиною першою статті 634 ЦК України (договір приєднання), згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав відповідач не заявляла.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату нарахованих відсотків, комісії та інших витрат.

Згідно з Правилами користування платіжною карткою, строк дії картки вказаний лицевій стороні картки (місяць і рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця (пункт 3.1.1). Після закінчення терміну дії відповідна карта продовжується банком на новий термін (шляхом надання клієнту карти з новим терміном дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення терміну дії) не поступила письмова заява держателя про закриття карткового рахунку, а також при умовах наявності коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій по картковому рахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (пункт 3.1.3).

В апеляційній скарзі представник відповідача стверджує, що позивач пропустив строк позовної давності, а проведений позивачем платіж 12 червня 2014 року не є таким, що перериває його, оскільки проведений самовільно без згоди відповідача.

Апеляційний суд не бере до уваги такі твердження, оскільки таке списання передбачено умовами кредитного договору від 18 жовтня 2011 року та п.2.1.1.12.9 «Правил користування платіжною карткою».

Відповідних заходів щодо оскарження дій банку з цього приводу відповідач не вживала, а відтак строк позовної давності не пропущений, що суд першої інстанції належно обґрунтував у рішенні.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження того факту, що відповідач отримала вказані кошти, спростовуються випискою по рахунку з якого встановлено, що відповідач отримувала кредитні кошти у банкоматах,здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, що свідчить, що позивач виконав умови договору та надав кредитні кошти відповідачу.

Твердження представника відповідача, що позивач не обгрунтував заборгованості по тілу кредиту в розмірі 955,01 грн., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки заборгованість підтверджена розрахунком, якого відповідач жодним чином не спростував і не надав доказів про його необґрунтованість та випискою по рахунку, які є належними та достатніми доказами, оскільки містять відомості щодо предмета доказування та підтверджують наявність обставин, які входять до предмета доказування у даній справі.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки відповідач не довів суду протилежного, посилаючись лише на правові позиції суду касаційної інстанції не надавши жодних доказів, які б підтверджували його позицію.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обгрунтоване рішення, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384,391 ЦПК України, колегія суддів ,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст.389,391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 07 вересня 2018 року.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота