Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 629/2570/16-ц

провадження № 61-35309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Шаповал Н. М., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що сторони у справі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачем. З червня 2016 року вони з відповідачем разом не проживають. Відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання сина не надає, працює та має можливість сплачувати аліменти на утримання сина.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення сином повноліття.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року (у складі судді Ткаченко О. А.) позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн., починаючи з дня подачі позовної заяви до суду з 30 червня 2016 року і до досягнення дитиною віку повноліття.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, вихованням дитини не займається, тому позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої дитини є обґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції змінено.

Зменшено розмір аліментів, стягнутий з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1 500 грн до 1 000 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини із яких виходив при визначенні аліментів саме у розмірі 1 500 грн, зокрема, те, що відповідач не має постійного місця роботи.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не надав апеляційному суду достатніх доказів важкого матеріального становища. Той факт, що він не працює та на його утриманні перебуває інша новостворена сім'я, не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів, а також не звільняє його від обов'язку утримувати до досягнення повноліття дитину, батьком якої він є.

23 червня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про шлюб, зареєстрованим Краснопавлівською селищною радою Лозівського району Харківської області, сторони у справі ОСОБА_5 і ОСОБА_4 (Терехова) перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 2005 року.

У цьому шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи встановлено, що сторони проживають окремо, подружні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть.

Згідно з довідкою про доходи від 29 червня 2016 року Державної податкової адміністрації у м. Лозова, ОСОБА_4 працює за основним місцем роботи в Яковлівському дошкільному навчальному закладі на посаді вихователя, загальна сума доходу за період з січня 2016 року по червень 2016 року складає 12 641 грн.

Відповідно до довідки Яковлівської сільської ради Лозівського району Харківської області від 25 червня 2016 року, ОСОБА_5, згідно з записом в трудовій книжці ніде не працює з 28 лютого 2015 року.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 08 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_5 раніше здійснював підприємницьку діяльність та припинив її 10 березня 2015 року.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Установлено, що відповідач матеріальну допомогу ОСОБА_4 на утримання неповнолітнього сина надає не регулярно.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання сина, то кошти на її утримання (аліменти) присуджує суд.

Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

Про стягнення з ОСОБА_5 аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі просила його дружина ОСОБА_4 у позовній заяві. Відповідач також погоджувався сплачувати аліменти саме в такому порядку та частково визнав позов, що підтверджується його письмовими запереченнями на позовну заяву, щодо стягнення з нього на користь позивача аліментів в сумі 750 грн.

На підставі належним чином оцінених доказів, апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_5 не працює та не отримує регулярного доходу, не має можливості сплачувати аліменти у встановленому розмірі, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що відповідач зобов'язаний та спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1 000 грн, вважаючи цей розмір обґрунтованим та достатнім. У зв'язку із цим змінив рішення суду першої інстанції, та зменшив розмір аліментів, стягнутий з ОСОБА_5 з 1 500 грн до 1 000 грн, вважаючи цю суму обґрунтованою, достатньою та такою, що відповідає потребам дитини.

Доводи касаційної скарги про необґрунтованість визначення стягнутих грошових коштів на утримання дитини та неврахування фінансової спроможності сплати коштів відповідачем та матеріального стану позивача зводяться до переоцінки доказів у справі та не впливають на законність рішення апеляційного суду.

При цьому сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк