Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" вересня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Томіленку В.В., Чуб Н.С., Сіренко Д.В., Бодні Є.О., Магльованій Н.І.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_1

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 24 січня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 84.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

18 жовтня 2017 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 24 січня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 84; виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

16 січня 2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява позивача про зміну підстави позову про визнання договору дарування недійсним, відповідно до якої позивач просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 24 січня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 84.

Свої позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстави позову, позивач обґрунтовує тим, що він, ОСОБА_9 являвся власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 43239827, виданого 03 вересня 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві. 24 січня 2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тетерською Оксаною Юріївною. Вказаний правочин є фіктивним, оскільки його було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. У грудні 2016 року, знаходячись разом з дружиною ОСОБА_10 у їхньому спільному будинку у селі Романків, Обухівського району Київської області (садове товариство «Вільха», ділянка 24), перебуваючи у сусідній кімнаті, він почув фрагмент телефонної розмови дружини з її подругою ОСОБА_11 з міста Переяслав-Хмельницький, де дружина ділилася з подругою думками про свої наміри щодо розірвання шлюбу між ними. Також, дружина сказала подрузі, що хоче продати їхню земельну ділянку АДРЕСА_7 - без його відома. Він був вкрай шокований цією обставиною, декілька днів не міг збагнути, що йому робити та як себе поводити. Згодом, він прийняв рішення, що оскільки, його дружина задумала, несподівано для нього, розірвати їхній шлюб після 22 років подружнього життя без його відома, та не враховуючи його інтереси, розпорядитися їхньою земельною ділянкою (на якій побудовано будинок) - він буде діяти аналогічно, та продасть вищезазначену квартиру без врахування інтересів дружини. На цей момент він ще не знав, що його дружина ОСОБА_12 у судовому порядку заочним рішенням та без його відома вже давно розірвала з ним шлюб (ще у 2011 році) і спірна квартира була його особистою власністю. Спірна квартира була побудована після 2013 року та оформлена тільки на нього у 2015 році, але на грудень місяць 2016 року, він був переконаний, що він придбав її, перебуваючи в шлюбі. Він поставив до відома їхню спільну з ОСОБА_12 доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, про те, що її мати задумала розірвати шлюб з ним, на що донька була вкрай здивована та засмучена. Крім того, він запропонував донці допомогти йому у продажу вищевказаної квартири, але для такого продажу, щоб не викликати протидії та підозри ОСОБА_12 йому, необхідно було отримати згоду на відчуження спільного майна у своєї дружини. Але таку згоду його дружина могла дати тільки на дарування цієї квартири їхній донці. Вони з донькою домовилися про те, що вона не буде заперечувати у тому, щоб він подарував їй вказану квартиру, на що її мати ОСОБА_12 надасть згоду, а потім дочка вже від свого імені продасть цю квартиру покупцю, якого він заздалегідь підшукає. Він пообіцяв доньці, що вона отримає частину грошової суми від продажу зазначеної квартири. Донька, після деяких роздумів, пристала на його пропозицію. Він звернувся до своїх знайомих ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які взялися йому допомогти та підшукати покупця на квартиру. ОСОБА_13 сказав йому, щоб продати швидко (а йому треба було продати квартиру швидко, аби дружина нічого не запідозрила) - треба знизити вартість квартири, на що він погодився. Ще раніше, у них з дружиною та донькою була запланована спільна Новорічна подорож до Болгарії, яку вони, незважаючи на те, що спільне знаходження з дружиною в цій подорожі викликало у нього негативні відчуття - здійснили на початку січня 2017 року. Для того, щоб не викликати підозри та знаючи наперед, що його дружина ОСОБА_12 не погодиться, він все ж таки, запропонував їй продати цю квартиру, мотивуючи це намаганням вирішити деякі матеріальні проблеми, зокрема зробити ремонт у будинку, де вони мешкали. Дружина, як він і розраховував, категорично відмовилася та сказала, що, якщо вже він хоче розпорядитися квартирою, то може зробити хороший подарунок донці на її день народження, яке малося відбутися 18 лютого, на 21-річчя (як висловилася дружина «на американське повне повноліття»). Він погодився, оскільки домовився наперед зі своєю донькою ОСОБА_1 про одночасну, в той же день, продаж цієї квартири. Тим часом, ОСОБА_14 зателефонував дехто ОСОБА_8, який знайшов через ЗМІ об'яву про продаж спірної квартири. Напередодні нотаріального засвідчення підпису у заяві дружини про згоду на дарування ним зазначеної квартири донці, він зустрівся з потенційним покупцем квартири АДРЕСА_1, якого звали ОСОБА_8, по місцю знаходження квартири (АДРЕСА_1), показав документи на квартиру, свій паспорт. Коли ОСОБА_8 побачив, що у його паспорті є відмітка про укладення шлюбу, він зателефонував знайомому нотаріусу, яка сказала йому, що для продажу квартири треба дозвіл іншого подружжя. Він відповів, що знає про це, але для продажу йому квартири такий дозвіл вже не вимагатиметься, оскільки перед цим подарує цю квартиру донці, а продавцем квартири буде вже вона. ОСОБА_8 погодився на його пропозицію - його влаштовувала ціна запропонована ним. Вони з ОСОБА_8 визначилися щодо дати підписання договорів у приватного нотаріуса Тетерської О.Ю., про що він повідомив доньку ОСОБА_1 23 січня 2017 року він особисто надав всі документи, які попросила для підготування проектів договорів приватний нотаріус Тетерська О.Ю. 24 січня 2017 року зранку він, разом з донькою ОСОБА_1, приїхав до приватного нотаріуса Тетерської О.Ю., яка знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Шота Руставелі, 20 де Тетерська О.Ю. повинна була оформити в цей же день одну за одною зразу дві угоди (дарування та продаж) щодо вказаної квартири. Приватний нотаріус Тетерська О.Ю. у першій половині дня оформила договір дарування, де він був дарувальником, а донька ОСОБА_1 - обдаровуванню. Після цього, Тетерська О.Ю. сказала, що у неї несподіваний виклик на іншу адресу і вона у другій половині дня буде зайнята, тому договір купівлі-продажу зазначеної квартири оформить її колега ОСОБА_17 , яка знаходиться у тому ж офісі. В цей же день, 24 січня 2017 року, його донька ОСОБА_1 в рахунок виконання договору купівлі-продажу спірної квартири підписала договір-заяву № PRFO-240117/076-52 з ПАТ «Комерційний банк «АКОРДБАНК» про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи у національній валюті для перерахування на цей рахунок коштів за продану нею спірну квартиру від покупця квартири, відповідно до суми, визначеної звітом про оцінку квартири та умовами договору, відкрила поточний рахунок у гривні та попередньо мала намір отримати 179 000 гривень в рахунок продажу спірної квартири від іншої особи, що підтверджується підписаною донькою заявою на видачу готівки № 44896 від 24 січня 2017 року. Він з дочкою ОСОБА_1 чекали ОСОБА_8, який хотів купити зазначену квартиру. Вартісну оцінку вказаної квартири для продажу замовила його донька ОСОБА_1, а привезти висновок по вартості спірної квартири до офісу нотаріуса Тетерської О.Ю. від суб'єкта оцінювання - повинен був його знайомий ОСОБА_13. У другій половині дня 24 січня 2017 року до офісу нотаріусів на АДРЕСА_2 приїхав ОСОБА_8, який хотів купити спірну квартиру. Нотаріус ОСОБА_17. запросила доньку та покупця ОСОБА_8 до свого кабінету, для ознайомлення з проектом договору купівлі-продажу квартири, але, несподівано для нього, донька відмовилася від підписання звіту про оцінку квартири та сказала, що нічого більше підписувати не буде та покинула приміщення нотаріусів. Приватний нотаріус ОСОБА_17. повідомила, що угода не відбудеться. Всі вийшли з офісу нотаріусів, договір дарування квартири та інші документи залишилися з ним, оскільки він не передавав їх доньці у руки. Повернувшись ввечері додому до села Романків, він не зміг попасти до свого будинку, де проживав з дружиною, оскільки були змінені замки на вхідних дверях будинку, змінені коди на пульті дистанційного управління воротами на в'їзді до будинку та на пульті управління від гаражних воріт - його дружина вирішила не пускати його додому. На наступний день, 25 січня 2017 року він мав розмову з донькою щодо її поведінки у нотаріуса та невиконання попередньої домовленості щодо продажу нею квартири, на що вона відповіла, щоб він вирішував всі питання, пов'язані з цією квартирою, з його дружиною, а сама вона нічого вирішувати не буде, з чого стало зрозумілим, що донька знаходиться під впливом його дружини ОСОБА_12 Йому вдалося переконати доньку, що треба виконувати їхні домовленості, що в її інтересах продати зазначену квартиру, отримавши певну частину грошей від продажу квартири. Тим більше, що йому треба, згодом, придбати якусь квартиру собі, оскільки, її матір, а його дружина ОСОБА_12 має намір розірвати з ним шлюб, а його викинути зі спільного будинку у селі Романків. Він переконав доньку та взяв з неї обіцянку, що вона не розповість про цю розмову його дружині. Для того, аби не допустити тісного спілкування своєї дружини з їхньою донькою він купив на трьох (собі, доньці та її знайомому молодому чоловікові) туристичний тур до Єгипту. 01 лютого 2017 року вони втрьох поїхали до Єгипту та перебували там 7 діб. Напередодні, 30 січня 2017 року він подав позовну заяву до своєї дружини - про визнання майна, набутого у шлюбі, спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, (будинку та земельної ділянки) - до Обухівського районного суду Київської області, де ще триває судовий розгляд. Перед цим він зателефонував потенційному покупцю квартири ОСОБА_8 та запропонував таки укласти договір та купити зазначену квартиру, але по приїзду до України він дізнався, що ОСОБА_8 дав аванс в рахунок купівлі якоїсь іншої квартири. У кінці лютого 2017 року ОСОБА_13 знайшов нового покупця на спірну квартиру. В цей же період він, його донька ОСОБА_1, знайомий ОСОБА_13 та новий покупець зустрілися у кафе «Кофе Хауз» на Печерську обговорити умови укладення договору купівлі-продажу квартири. Донька підписала розписку про отримання нею від потенційного покупця авансу у вигляді двох тисяч доларів США в рахунок продажу спірної квартири. Ці гроші він взяв собі. Вони домовились про те, що десь у середині-кінці березня 2017 року донька та новий покупець підпишуть договір купівлі-продажу спірної квартири. Пізніше, домовились про продаж квартири на 21 березня 2017 року. 21 березня 2017 року він поїхав до офісу приватного нотаріуса Тетерської О.Ю., донька відмовилася їхати з ним, хоча пообіцяла, що під'їде на призначений час. Договір дарування спочатку був з ним, потім, в офісі нотаріуса він передав його доньці. В призначену годину в офісі нотаріуса, крім нього, перебували його донька, покупець зі своєю дружиною, його знайомий ОСОБА_13. Після того, як приватний нотаріус ОСОБА_17. засвідчила підпис під згодою дружини покупця на купівлю квартири, приватний нотаріус Тетерська О.Ю., яка готувала документи для оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири, запросила сторони до підписання цього договору. В цей момент його донька ОСОБА_1 із слізьми на очах та зі словами: « Извини, папа (рос.)» - дала мені у руки надруковану заяву, в якій йшлося про те, що він, ОСОБА_1, відмовляється від своїх позовних вимог по цивільному позову до своєї дружини - про визнання майна, набутого у шлюбі, спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, який перебував на розгляді у Обухівському районному суді Київської області. Донька повідомила йому, що цю заяву надала їй його дружина ОСОБА_12 Донька сказала, також, що підпише договір купівлі-продажу тільки після того, як він підпише цю заяву. Він навідріз відмовився від цієї пропозиції. Донька швидко вийшла з офісу нотаріуса, вдруге поспіль відмовившись підписати договір купівлі-продажу квартири. Він деякий час перебував у розпачу, вибачався перед присутніми та не зразу зрозумів, що договір дарування його квартири донці залишився у неї, але було пізно, вона поїхала зі своєю матір'ю ОСОБА_12, яка чекала доньку неподалік. У тому ж березні 2017 року у ході судового розгляду в Обухівському районному суді Київської області - про визнання майна, набутого у шлюбі, спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, він дізнався про ту обставину, що його дружина ОСОБА_12 ще у 2011 році розірвала шлюб з ним заочним рішенням, постановленим Деснянським районним судом міста Києва. Його дружина до 2017 року нічого йому про це не казала, подала в суд заяву про розірвання шлюбу без повідомлення його про це, отримувала сама судові повістки на його ім'я, потім отримала відповідне заочне судове рішення про розірвання їх шлюбу, не повідомивши його про цю важливу обставину, взагалі. Самим цинічним з боку дружини було те, що на протязі шести років після цього вона проживала з ним під одним дахом у будинку, який знаходиться у CT «Вільха» у селі Романків Обухівського району, хоча знала, що вони, формально, вже чужі люди. Крім того, про те, що йому не було відомо про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_12 свідчить нотаріально посвідчена 20 січня 2017 року заява ОСОБА_12 про те, що вона надає згоду на дарування спірної квартири їхній доньці та підтверджує факт перебування у зареєстрованому шлюбі з ним, що не відповідало дійсності. Також, про це свідчить і відсутність штампу про розірвання шлюбу у паспорті ОСОБА_12, яка приховувала від нього цю обставину. Як він з'ясував пізніше, його дружина, хоча формально, вона такою вже не була, користуючись своїм новим статусом неодруженої особи, намагалася отримати правовстановлюючі документи на будинок, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, але отримувала відмови відповідних органів, оскільки у неї був відсутній повний пакет документів, необхідних для введення будинку в експлуатацію. Крім того, ОСОБА_12 виставляла без його відома через ЗМІ їхню земельну ділянку з будинком на продаж, як вже неодружена особа та, потім, розраховувала придбати іншу земельну ділянку, яку б вже придбала не у шлюбі для уникнення її поділу між ними, про що у нього є відповідні докази. Таким чином, якщо б будинок був введений в експлуатацію після розірвання їхнього шлюбу, то ОСОБА_12 розраховувала на уникнення його розподілу між ними. У зв'язку з цим, ним було подано заяву на ОСОБА_12 про вчинення нею кримінального злочину до Обухівського ВП, дані по якій внесено у ЄРДР та триває розслідування. Наразі, він не має доступу до їхнього спільного з ОСОБА_12 будинку у с. Романків та в нього немає іншого житла, він змушений проживати у своїх батьків. Він не мав жодних справжніх намірів дарувати доньці квартиру. Донька перед оформленням договору дарування квартири знала, що такій договір вчиняється виключно з метою одночасного продажу цієї квартири іншій особі - для уникнення надання згоди його дружини на відчуження спільного майна подружжя (про що він помилково, як пізніше з'ясувалося, вважав на день оформлення договору дарування). Не маючи намір передавати квартиру донці, він ніколи не надавав їй ключі від спірної квартири. Ця квартира знаходиться у його користуванні по сьогоднішній день, і хоча спірна квартира є без оздоблення, він іноді нею користується. Всі необхідні комунальні послуги він сплачує особисто. Донька ніколи не користувалася цією квартирою та жодного разу не сплатила за комунальні послуги. Все це підкреслює ту обставину, що він не передавав цю квартиру доньці, а донька не приймала спірну квартиру та ніколи не використовувала її.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 квітня 2018 року підготовче провадження у вказаній справі було закінчено, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що оформлюючи договір дарування спірної квартири відповідачу він ставив за мету здійснення подальшого продажу даної квартири, оскільки дізнався про бажання його дружини продати без його відома земельну ділянку, на якій було збудовано ними спільно житловий будинок. Вказані дій були здійснені ним виключно для уникнення розподілу майна між ним та дружиною - ОСОБА_10 Здійснити оформлення договору дарування квартири між ним та відповідачем він намагався два рази і лише з другого разу договір дарування було оформлено. Так, 21 березня 2017 року донька запевнила його, що всі домовленості між ними щодо оформлення договору дарування квартири в інтересах відповідача та подальше відчуження нею даної квартири на користь третьої особи. Проте, в нотаріальній конторі, перед оформленням договору купівлі-продажу, його донька - відповідач по справі, віддала йому заяву від матері щодо того, щоб він відмовився від поділу майна (будинку та змеленої ділянки) між ним та дружиною і лише в тому випадку донька підпише договір купівлі-продажу спірної квартири. Він вважає такі дії просто шантажем. Внаслідок цих подій, донька не підписала договір купівлі-продажу квартири, а він був вимушений віддати суму коштів у розмірі 2000 доларів США, які покупець вже передавав йому в якості завдатку, про що його донька навіть писала розписку. Зазначив, що обидва рази на квартиру були знайдені реальні покупці та саме він з ними вів переговори. Першого покупця відповідач не знала, а з другим була знайома, так як надавала йому розписку про отримання завдатку, який передала йому, як батьку, на зберігання. Щодо відкриття рахунку на переказ коштів, зазначив, що до ПАТ «Комерційний банк «АКОРДБАНК» мали б бути перераховані кошти після підписання договору у розмірі 179 000 гривень, що складає ціну, визначену на підставі оцінки квартири по звіту.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечувала, з підстав викладених у відзивах на позовну заяву, долучених до матеріалів справи (а.с. 155-158, 190-194, Том 1), просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила суду, що вважає позовні вимоги позивача неправдивими. Вона з самого початку після оформлення договору дарування не бажала продавати спірну квартиру. Вона довіряла своєму батьку, позивачу по справі, та не розуміла сутності його дій щодо продажу квартири. Напевно, він розраховував, що вона погодиться на продаж. 24 січня 2017 року вона відмовилася від здійснення продажу, так як її навіть не було попереджено про намір здійснення продажу квартири. Позивач тоді сказав їй, що просто необхідно ще зачекати у нотаріуса аби вона закінчила оформлення договору дарування. Батько не примушував її до укладення договору купівлі-продажу задля відчуження квартири, але наполягав на цьому. Про те, що квартира була виставлена на продаж вона не знала раніше. Зазначила, що в той період часу вона проживала спільно і з батьком, і з матір'ю, проте батько та мати не вели спільне господарство. Дійсно декілька разів вони спільно їздили на відпочинок за кордон. Щодо розірвання шлюбу між батьком та матір'ю зазначила, що їй не було відомо про розірвання шлюбу між ними в 2011 році, але вона догадувалася про це, не пам'ятає коли саме про це дізналася. Декілька років тому мати сказала їй, що шлюб між нею та батьком розірвано, проте документ про розірвання шлюбу вона побачила лише рік тому. Також, пояснила суду, що їй не відомо, де наразі проживає позивач. Вона ж спірною квартирою не користується, так як там немає ремонту, але по можливості сплачує комунальні послуги за квартиру.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у відзивах на позовну заяву, долучених до матеріалів справи (а.с. 155-158, 190-194, Том 1), просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив суду, що дійсно спірний договір між сторонами було підписано, укладення договору відбувалося без примусу. Позивач запропонував укласти договір дарування спірної квартири з подальшим її продажем задля купівлі нової квартири для відповідача з ремонтом, на що остання погодилася. При цьому, вже під час підписання договору вона зрозуміла, що позивач бажає її обманути та продати квартиру, забравши при цьому і квартиру, і кошти. Зазначив, що відповідач будь-якої оцінки квартири не замовляла, підпису не ставила, а позивач все здійснив самостійно. Також, пояснив суду, що позивач звернувся до суду з позовом, потім його змінював, додавши позовну вимогу про виселення відповідача, потім відкликав, змінював підстави позову, вводячи в оману свою колишню дружину про те, що подарує квартиру доньці, а продавши потім її компенсує моральні збитки. Наразі позивач стверджує, що не дарував квартиру, а продав.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська О.Ю. в судове засідання не з'явилася, подала до суду письмові пояснення по справі, долучені до матеріалів справи (а.с. 64, том 1), в яких просила слухати справу у її відсутність.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2015 року, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 5, том 1).

24 січня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого позивач ОСОБА_1 подарував, а відповідач ОСОБА_1 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6, том 1).

Статтею 717 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору дарування) передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 718 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним спірного договору дарування, сторона позивача, зокрема, посилалась, як на підставу визнання вказаного договору дарування недійсним його фіктивність, що в свою чергу свідчить про те, що сторони даного договору не мали на меті укласти договір дарування з усіма його юридичними наслідками.

Так, будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснив суду, що в 2016 році йому випадково стало відомо, що його дружина ОСОБА_15 бажає відчужити земельну ділянку та будинок, який було придбано у шлюбі. Розуміючи наслідки таких дій, він вирішив діяти так само. Маючи у своїй власності єдине житло, а саме: спірну квартиру, яка, як він думав, була придбана у шлюбі, він вирішив поділити дану квартиру між собою та їхньою донькою - відповідачем ОСОБА_1 Він знав, що дружина не надасть йому дозволу на продаж квартири, і він, будучи у гарних відносинах з відповідачем, поспілкувавшись з нею, запропонував їй продаж квартири. Вона спочатку не зрозуміла його мотивів та не погодилася на це. Проте, в подальшому склалися інші обставини. Так, у дружини в користуванні був автомобіль, який він їй придбав. В автомобілі було встановлено відповідну систему та можливо здійснювалося прослуховування. Якось ввечері, коли донька була вдома, він випадково підключився до цієї системи і вони з донькою почули, як дружина ОСОБА_10 розмовляла з невідомою особою про продаж їхньої земельної ділянки та будинку без його участі, а також щось про їхнє розлучення. Почувши вказане, донька пристала на його пропозицію та погодилася здійснити продаж квартири. Він пообіцяв доньці, що від продажу квартири вона або отримує кошти, або він придбає їй власну однокімнатну квартиру, на що вона також погодилася. Він все ж таки у такій ситуації вирішив спитати чи надасть дружина дозвіл на продаж спірної квартири, на що та відмовилася, та запропонувала подарувати квартиру доньці. Він погодився на таку пропозицію, оскільки знав, що донька погодиться на продаж квартири в подальшому. Він забравши дружину з роботи, відвіз останню до нотаріуса та вона надала згоду на дарування квартири, а також підтвердила факт того, що вона являється його дружиною. Згодом, 23 січня 2017 року він приїхав до нотаріуса Тетерської О.Ю., привіз паспорти, в тому числі і майбутнього покупця квартири. Вони мали з донькою укласти договір дарування, а потім вже донька мала укласти договір купівлі-продажу квартири. Він знизив вартість квартири задля швидкого її продажу. Так, вони з донькою оформили договір дарування і почали чекати, коли приїде його знайомий ОСОБА_13 і привезе звіт про оцінку квартири для її продажу. ОСОБА_13 був його приятелем, з яким він познайомився на лижному курорті. Про звіт він домовлявся з ним разом з відповідачем в їхньому будинку у присутності відповідача. ОСОБА_13 ніколи не бував у спірній квартирі. Для оформлення договору купівлі-продажу вони також пішли до нотаріуса Тетерської О.Ю., яка оформлювала договір дарування, але та мала їхати на виїзд, у зв'язку з чим вони звернулися з даними питанням до іншого нотаріуса. Відповідач також підписала документи на відкриття рахунку, куди мали б бути перераховані кошти за продаж. В той день, у приміщенні нотаріуса для оформлення договору, були присутні він, відповідач, нотаріус, покупець та представник банку. Коли ж нотаріус ознайомлювала відповідача з договором купівлі-продажу, остання відмовилася від його підпису. Коли відповідач вийшла з нотаріальної контори її чекали мати ОСОБА_10, яка забрала її на авто. Ввечері він, приїхавши до будинку, де вони проживали разом з відповідачем та її матір'ю, виявив, що були змінені коди відкривання воріт до будинку. Він викликав поліцію. Наступного дня він зустрівся з донькою, вони поспілкувалися та він запропонував їй поїхати до Єгипту з ним та її другом, відпочити. В цей час він знову поспілкувався з донькою, пояснив їй ситуацію та вона все ж таки погодилася на продаж квартири. Він почав пошук покупця та донька про це також знала. Його метою була дійсний продаж квартири. В нотаріальній конторі 24 січня 2017 року був присутнім нотаріус, він, відповідач, покупець та його представник по прізвищу ОСОБА_18. З ОСОБА_18 він особисто познайомився в 2018 році, його знайомий дав його номер, як особи, яка зможе знайти покупця на квартиру. Донька під час оформлення договору купівлі-продажу квартири, зі сльозами на очах віддала йому заяву, яку написала її мати про відмову від його позову про поділ майна. Він відмовся підписати такого роду заяву, у зв'язку з чим і не відбулося підписання договору купівлі-продажу квартири. Донька тоді вийшла від нотаріальної контори та, сівши в авто мати, поїхала. Зазначив, що його дружина та мати відповідача - ОСОБА_10 весь час з 2011 року по 2017 рік чекала, поки він оформить будинок, але він цього зробити не міг. В 2016 році вона самостійно подала документи на оформлення будинку. Дійсно він подавав відповідні позови про поділ майна, проте не бажав судитися з донькою та колишньою дружиною, хотів все вирішити мирно. Саме колишня дружина ввела його в оману щодо існування їхнього шлюбу. Якщо б він знав, що він та ОСОБА_10 розлучені, він би одразу продав квартиру і не брав жодної заяви від дружини. Зазначив, що ключі від спірної квартири були у нього, він приїздив до квартири, навіть ночував там, сплачував комунальні послуги і в 2017 році, і в 2018 року. Так, 22 січня 2018 року він оплатив всі комунальні послуги через свій рахунок в ПАТ «Альфа-Банк». У квартирі немає електрики, опалення. Востаннє він там перебував у січні 2018 року, а також приїздив раз або два на місяць вже після оформлення спірного договору. Відповідач же отримала доступ до квартири, коли змінила замки та сплатила внески. Зазначив, що він дійсно бажав продати квартиру, показував квартиру і першому, і другому можливому покупцю. Розписка про повернення завдатку не складалася, він повернув просто гроші представнику покупця - ОСОБА_18. Він не знає чи бував у спірній квартирі ОСОБА_18, проте про планування квартири він міг бачити в Інтернеті, так як він виставляв спірну квартиру на продаж ще в 2015 році.

Відповідач ОСОБА_1, будучи допитаною в якості свідка, пояснила суду, що рік тому її батько - ОСОБА_1 сказав їй, що бажає подарувати їй спірну квартиру, на що вона погодилася. Будь-яких пропозицій по продажу квартири в подальшому, від батька до неї не надходило. Він визначив день укладення договору дарування, вона приїхала до нотаріуса Тетерської О.Ю. та підписала договір. Батько сказав їй після оформлення, що необхідно зачекати для того, щоб закінчити оформлювати документи. Цей час вони провели у кафе, а потім пішли знову до нотаріуса. Тоді ж до нотаріальної контори зайшли чоловік та жінка, як покупці, та батько запропонував їй продати квартиру, а потім придбати їй нову. Вони зайшли до іншого нотаріуса та батько попросив її поставити підпис на договорі про відкриття банківського рахунку, що вона і зробила. Потім, їй надали проект договору купівлі-продажу квартири. Зазначила, що вона відмовилася від оформлення такого договору, так як її насторожила ціна квартири, визначена у договорі, а також вся ця ситуація. Запитавши, чому зазначена саме така сума, відповіді від батька вона не отримала. Потім, батько запропонував їй все ж таки продати дану квартиру та придбати їй нову, але вже з ремонтом, на що вона погодилася. В подальшому, вони з батьком поїхали на зустріч з потенційним покупцем квартири та вона взяла у нього завдаток, передавши його батьку. Будь-яких угод перед укладення договору вона не підписувала. Коли ж вона вже приїхала для оформлення договору, то передумала, так як сумнівалася у батьку та бажала сама розпоряджатися даним майном. Також, пояснила суду, що вона не зустрічалася з друзями батька у їхньому будинку з приводу звіту про оцінку квартири та звіт не замовляла, гроші за квартиру не отримувала, а підписи у договорі на відкриття банківського рахунку схожі на її. У квартирі вона наразі не проживає, оскільки там немає ремонту, проте бажає там проживати. Ключі від квартири та сам договір дарування вона отримала одразу після підписання договору, будь-яких пропозицій добровільно повернути квартиру вона не отримувала. Комунальні послуги за квартиру вона сплачує по мірі можливості, при цьому договору про утримання будинку вона не укладала, так як не має на це часу. Щодо відносин з батьком зазначила, що на протязі 2017-2018 років вона з ним не бачиться. Декілька років тому вона дізналася про їхнє з матір'ю розлучення. Пояснила суду, що наразі відносин між батьком та матір'ю немає. З 2011 року на протязі п'яти років батько проживав з ними у будинку.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що перебувала у шлюбі з позивачем з 1994 року по 2011 рік. Саме вона подала позов про розлучення. В період часу з 2011 року по 2017 рік вона проживала АДРЕСА_3, а також близько 4-5 років у будинку разом з донькою ОСОБА_1 До 2017 року вона дійсно проводила спільний час з донькою та позивачем. З 02 січня 2017 року по 11 січня 2017 року вони спільно відпочивали в Болгарії. Проведення часу спільно було здійснено виключно заради доньки. В подальшому, позивач поставив її до відома, що бажає подарувати свою квартиру по АДРЕСА_1 доньці, на що вона не заперечувала. Про обставини оформлення договору дарування зазначила, що позивач напередодні приїхав до неї та сказав, щоб вона надала заяву про надання згоди на оформлення дарування, на що вона відповідала про те, що не має відношення до квартири. Позивач же почав влаштовувати скандал з приводу того, що саме вона перешкоджає даруванню, у зв'язку з чим вона і погодилася. Про юридичну складову даної заяви вона не консультувалася та не вважала, що підпис такої заяви буде порушенням, а документів про розлучення вона під час підписання такої заяви не мала. Позивачу ж було добре відомо про розірвання шлюбу між ними. Донька напередодні оформлення спірного договору дарування повідомила їй про це, а вже після оформлення прийшла додому пригнічена та сказала, що батько одразу після дарування хотів продати квартиру, на що вона не погодилася. Вона сказала доньці, що та вже доросла та має сама вирішувати. Після оформлення договору дарування вони дійсно змінили замки до квартири, так як вона хотіла зробити ремонт там, оскільки донька ще є студенткою. Також, зазначила, що вона ніяких документів про надання позивачем відмови від розподілу майна не надавала.

Свідок ОСОБА_16 пояснив суду, що позивача ОСОБА_1 він знає близько п'яти років та має з ним сусідські відносини, вони спільно з ним купували свої квартири по АДРЕСА_1. З відповідачем він не знайомим. Йому відомо, що позивач бажав продати квартиру, оформлював довідки в ОСББ. В 2017 році він часто бачився з позивачем, близько десяти разів, у квартирі бував три-чотири рази. У спірній квартирі за весь час він бував близько п'ятнадцяти - двадцяти разів. У квартирі є електрика, квартира підключена до опалення, проте він не знає, чи є там батареї, а також йому не відомо чи є у квартирі засоби обліку світла. В січні 2018 року він востаннє бачив позивача та був у спірній квартирі, у квартирі він тоді нікого не бачив. Зазначив, що про розлучення позивача він не знав, про даний факт йому повідомив позивач та сказав, що дізнався про розлучення в 2017 році. При цьому, позивач проживав спільно з відповідачем та дружиною у будинку, вони спільно їздили відпочивати. Позивач рік тому повідомив йому, що подарував квартиру доньці та хотів її продати, щоб не ділити квартиру з дружиною, а також про те, що вони з донькою домовилися про дарування квартири їй, а потім її продаж, на що донька погодилася, але потім передумала.

Свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що допомагав позивачу робити експертний звіт про оцінку квартири по АДРЕСА_1 для договору дарування, а потім для договору купівлі-продажу. Взимку 2017 року вони з позивачем зустрілися у його будинку в с. Романків, де були присутні позивач та відповідач. В той час вони і домовилися з відповідачем про звіт на оцінку для оформлення даних договорів та про те, що це буде окремо два звіти. Замовлення робила особисто відповідач. Вона погоджувалась з тим, що спочатку на неї оформлюється по договору дарування спірна квартира, а потім, коли з'явиться клієнт на купівлю, буде оформлено відчуження даної квартири. На той час існував один покупець на дану квартиру. Він не пам'ятає факту обговорення того, що договір дарування укладається з метою уникнення поділу квартири позивача та його дружини. Фактично спірну квартиру позивач не збирався передавати у дар. В березні 2017 року у позивача та відповідача була домовленість щодо оформлення договору купівлі-продажу. Він зустрівся з ними у кафе та привіз звіт про оцінку квартири. Але в той час продаж не відбувся. Зазначив, що спірний договір дарування був фіктивним, укладений з метою подальшого продажу. При цьому, відповідач знала, що як тільки їй буде подарована квартира, вона буде одразу продана для уникнення поділу квартири. В той же час, відповідач відмовилася від подальшого продажу. Вказані відомості йому відомі зі слів позивача.

Таким чином, з вищевикладених показів позивача, допитаного в якості свідка, вбачається, що останній не мав наміру настання правових наслідків передачі квартири у власність відповідача, а мав на меті подальший продаж спірної квартири задля чого досяг, на його думку, домовленості про вчинення таких дій з відповідачем. Натомість, відповідач, також допитана судом в якості свідка, зазначила, що на підставі договору дарування спірної квартири вважала себе її власником та на разі бажає проживати у подарованій квартирі, при цьому їй перед оформленням договору дарування не було повідомлено про одночасний продаж квартири, а на продаж квартири вона погодилася за умови купівлі їй іншої квартири з ремонтом.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як роз'яснено в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказана позиція взаємоузгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказана позиція взаємоузгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Таким чином, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є:

- введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;

- свідомий намір невиконання зобов'язань договору;

- приховування справжніх намірів учасників правочину.

При цьому, ознака вчинення фіктивного правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Отже, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

В той же час, стороною позивача не було надано суду належних та достовірних доказів, в розумінні норм доказування, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, в підтвердження наявності умислу, як позивача так і відповідача на уникнення наслідку передачі квартири у власність відповідача та введення будь-якої із сторін в оману щодо сутності та природи укладення договору дарування. При цьому, правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору. Обдарований, тобто відповідач, набула право власності в дарунок, а саме на спірну квартиру, станом на день ухвалення рішення судом квартира перебуває у її розпорядженні. З пояснень, наданих учасниками справи вбачається, що відповідач не мала прямого умислу на укладення договору купівлі-продажу, при цьому розуміла сутність договору дарування та наслідки такого укладення договору. Посилання сторони позивача на те, що спірний договір укладений з метою уникнення поділу майна між ним та ОСОБА_10, а також факт того, що, на думку позивача, ОСОБА_10 приховувала від нього відомості про розірвання шлюбу між ними на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 березня 2011 року, в тому числі і надаючи згоду на укладення договору дарування, як другого з подружжя, не можуть слугувати підставою вважати, що укладення договору дарування з боку відповідача являлося свідомим наміром задля уникнення будь-якого поділу майна між батьками, а факт розірвання шлюбу та надання заяви від 20 січня 2017 року з боку ОСОБА_10 на укладення спірного договору не впливає на фактичні правові наслідки та волевиявлення саме сторін даного договору. Позивач же в свою чергу, як власник квартири у відповідності до ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України мав право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд , мав право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, в тому числі оформлювати будь-які види договорів на корить третіх осіб. Не звачаючи на те, що спірний договір дарування укладений між близькими родичами, батьком та донькою, факт укладання останнього не свідчить про його фіктивність. Наміри позивача розпорядитися своєю власністю з метою уникнення поділу спільного майна подружжя, не має в даному випадку правового значення, оскільки позивач не довів в судовому засіданні, що відповідач укладаючи спірний договір дарування квартири також слідувала меті уникнення розподілу майна між батьками. Покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_13 в частині мотивів укладання спірного договору дарування квартири та подальшого її продажу (уникнення розподілу майна подружжя), відомі свідкам виключно зі слів позивача. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустими доказами у справі умисел обох сторін правочину на укладання фіктивного договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вказані обставини, беручи до уваги, що фіктивність дій в частині укладення правочину має бути властива обом сторонам договору, враховуючи, що кожна із сторін в момент укладення договору розуміла умови правочину, його правові наслідки, про що міститься відмітка у спірному договорі, укладеним між сторонами, суд приходить до висновку про недоведеність факту фіктивності спірного правочину, у зв'язку з чим підстав для задоволення позову не вбачає.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна про визнання договору дарування недійсним.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, відшкодування судових витрат в порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 203, 205, 234, 319, 717, 718 Цивільного кодексу України, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, ст.ст. 2, 10, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 209, 210, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тетерська Оксана Юріївна про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2018 року.

Суддя: