Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 345/989/15-ц

провадження № 61-179 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В., УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2015 року у складі головуючого судді Юрчака Л. Б. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року у складі колегії суддів: Горблянського Я. Д., Матківського Р. Й., Фединяка В. Д., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обгрунтовував тим, що йому належать 4/16 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1. Іншими співвласниками цього будинковолодіння є: ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 У вказаному будинковолодінні зареєстрований відповідач ОСОБА_4, який чинить позивачу перешкоди в користуванні єдиним придатним для проживання приміщенням - літньою кухнею. Крім того, відповідач зруйнував житловий будинок, зробивши неможливими умови для проживання інших осіб. Позивач неодноразово намагався вселитися вспірне житло, про що комісією сільської ради складено відповідні акти.

Посилаючись на викладене та на норми матеріального права, а саме: статтю 41 Конституції України, статті 16, 319, 321, 391 ЦК України, статті 116, 155-157 ЖК УРСР, ОСОБА_3 просив виселити ОСОБА_4 із вищевказаного будинковолодіння без надання іншого жилого приміщення.

Під час розгляду справи представник позивача подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила усунути перешкоди позивачу в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 - позовних вимог не визнав та пояснив, що рішенням суду було виділено ідеальні частки у праві власності на вищезазначене будинковолодіння, проте реального поділу будинковолодіння не було проведено, а тому не визначено, яка саме частина будинковолодіння належить позивачу. Також пояснив, що хоча відповідач не впускає позивача до приміщення літньої кухні, однак позивач може користуватися будинком, оскільки вдвох там неможливо проживати. Відповідач у будинку розібрав дерев'яну підлогу, яка вийшла з ладу і не була придатна для використання, як і печі, які були в аварійному стані. Щодо псування та руйнування жилого приміщення відповідачем,вважає, що позивачем не надано жодного доказу протиправної поведінки відповідача з цього приводу, адже одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами без застосування заходів впливу не є підставою для виселення.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Разом із тим згідно з пунктом 6 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3-5 цього пункту, передаються до Касаційного цивільного суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ на виконання розпорядження в. о. керівника апарату цього суду Сердюка В. В. від 15 грудня 2017 року № 31/0/38-17 передано Верховному Судуцивільну справу № 345/989/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Разом із тим, як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу та третім особам у справі. Так, рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року, за ОСОБА_6 визнано право власності на 3/16 частки, за ОСОБА_5 - 7/16 частки, за ОСОБА_3 - 4/16 частки, за ОСОБА_8 - 1/16 частки, за ОСОБА_7 - 1/16 частки указаного будинковолодіння.

Вищевказане будинковолодіння складається з житлового дерев'яного будинку площею 56,1 кв. м, літньої кухні з дерева площею 29,9 кв. м, стайні, стодоли, сараю, убиральні, огорожі та колонки.

Установлено, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований та проживає в спірному будинковолодінні із народження.

Згідно з комісійними актами Пійлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 29 серпня та 31 жовтня 2014 року житловий будинок по АДРЕСА_1 непридатний для проживання (відсутня підлога, двері, перестінки, опалення), а в літню кухню, придатну для проживання, ОСОБА_4 не впускає ОСОБА_3 із сином (а. с. 14, 15). Крім того, дружина позивача - ОСОБА_11 - неодноразово зверталася до місцевих правоохоронних органів із приводу того, що відповідач не допускає її чоловіка до літньої кухні будинковолодіння, проте в порушенні кримінальної справи було відмовлено.

Крім того, установлено, що нотаріально посвідченою довіреністю від 23 червня 2015 року ОСОБА_8, якій належить частка в будинковолодінні, уповноважила ОСОБА_4 володіти, користуватися і розпоряджатися без права відчуження 1/16 часткою в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 112).

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом із тим, статтею 157 ЖК УРСР установлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що під час розгляду справи в суді позивач не довів факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття; позивачем не надано суду жодного доказу щодо псування відповідачем житлового будинку, зокрема щодо звернення до правоохоронних органів за фактом руйнування чи псування житлового приміщення відповідачем.

При цьому вказані позивачем обставини щодо звернення до правоохоронних органів із приводу недопущення відповідачем позивача до літної кухні суд обгрунтовано вважав такими, що не можуть бути підставою для виселення, оскільки, як установлено судом, частки будинковолодіння між власниками в натурі не виділені, у зв'язку з чим суд правильно вважав, що право на користування окремим приміщенням не може бути визнано порушеним. Крім того, суд правильно виходив із того, що виселення є крайньою мірою, а з позовом про усунення перешкод у користуванні майном іншими передбаченими статтею 16 ЦК України способами позивач до суду не звертався.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, із яким погодився й апеляційний суд, про відмову в задоволенні указаного позову у зв'язку з недоведеністю позивачем обставин, на які він посилався на обґрунтування своїх вимог.

Крім того, установивши, що нотаріально посвідченою довіреністю від 23 червня 2015 року ОСОБА_8, якій належить частка в будинковолодінні, уповноважила ОСОБА_4 володіти, користуватися і розпоряджатися без права відчуження 1/16 часткою в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_4 на законних підставах зі згоди одного зі співвласників користується спірним житлом.

У зв'язку з цим не впливає на правильність висновків судів по суті вирішеного спору посилання заявника у касаційній скарзі на частину першу статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже відповідач у законний спосіб набув право користування нерухомим майном, при цьому факту порушення права власності позивача на це нерухоме майно під час розгляду справи не встановлено.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм матеріального права є помилковими, оскільки під час розгляду справи суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі достатньо повно встановлених обставин справи.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик