П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

із секретарем судового засідання Шапко В.М.

Заявник ОСОБА_2

Заінтересовані особи - Управління ДМС у Чернігівській області, ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення 25 квітня 2018 року

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою та просив встановити факт постійного проживання на території України його матері ОСОБА_3 станом на 24.08.1991 року.

В обґрунтування заяви ОСОБА_2 посилався на те, що він народився 04.04.1975 року у м. Москва і проживав разом зі своєю матірю ОСОБА_4

На початку 1984 року його батьки розлучилися і він та мати ОСОБА_3 переїхала до Української Радянської Соціалістичної Республіки - у село Морівськ, Козелецького району, Чернігівської області, де мати була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як стверджує заявник, через деякий час він переїхав до батька у Москву, де мешкав до свого повноліття, а його мати мешкала в м. Чернігові до 1992 року, натепер вона мешкає у Москві.

ОСОБА_2 вказує, що на даний час він має посвідку на постійне місце проживання в Україні, починаючи з 04.09.2015 року і для отримання громадянства України йому необхідно встановити факт проживання матері на території України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції не взято до уваги як підтвердження проживання ОСОБА_3 на території України довідку, яка отримана співмешканцем ОСОБА_3 ОСОБА_5, в якій зазначено, що ця довідка видана для предявлення до відділу квартирного обліку Новозаводської районної ради.

Як зазначає апелянт, суд не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_3 була зареєстрована в колгоспному дворі у с. Морівськ Козелецького району Чернігівської області, по вул. Леніна, 16 станом на 1984 рік.

ОСОБА_2 посилається, що в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які підтвердили факт того, що вони бачили та спілкувались не тільки з ОСОБА_3, яка проживала у м. Чернігові, а й з ним, коли він приїздив на літні канікули в м. Чернігів протягом 1990-1992 років. Проте, як вважає апелянт, судом першої інстанції показання цмх свідків до уваги не взято.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області просить залишити без задоволення скаргу ОСОБА_2, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 2018 року - без змін, посилаючись, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час і місце розгляду справи належним чином сповіщені, що документально підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. За правилами ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторони, належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи, а відтак апеляційний суд ухвалив розглядати справу у відсутність осіб, які в судове засідання не зявились.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано суду жодного письмового доказу на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_3 станом на 24 серпня 1991 року на території м. Чернігова.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 народився в м. Москва, РРФСР, що підтверджується свідоцтвом про народження ІІІ-МЮ № 269120 (а.с. 4).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_3 є громадянами ОСОБА_8 Федерації, що підтверджується наявним в матеріалах справи копіями паспортів громадянина ОСОБА_8 Федерації (а.с. 5,6, 7-29).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 13 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до У Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у звязку із тим, що його мати з 1984 року постійно проживала на території України (а.с. 24).

Згідно висновку Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 03 вересня 2015 року надано громадянину ОСОБА_8 Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання в Україні. (а.с. 58-59, 60-66).

Як встановлено апеляційним судом, з 04.09.2015 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією посвідки на постійне проживання від 04.09.2015 року (а.с. 6).

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_2 просив встановити факт постійного проживання на території України його матері ОСОБА_3 станом на 24.08.1991 року на підставі показів свідків та на підставі довідки Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області № 64 від 30 квітня 2015 року та № 356 від 21 вересня 2017 року.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

З довідки виконавчого комітету Морівської Сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 30 квітня 2014 року убачається, що згідно погосподарської книги № 6 за 1983-1985 р.р. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, дійсно постійно проживала та була зареєстрована за адресою: Козелецький р-н., с. Морівськ, вул. Леніна, 16, з 07.04.1984 р. по 02.09.1984 р. (а.с. 44).

Довідкою Виконавчого комітету Деснянської селищної ради від 21.09.2017 року встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, дійсно постійно проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5., с. Морівськ, вул. Леніна, 16 з 07.04.1984 р. по 02.09.1984 року. Інформація надана згідно погосподарської книги № 6 за 1983-1985 р.р. (а.с. 7).

З наявної в матеріалах справи копії погосподарської книги за 1983-1985 роки убачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 обліковувалась за адресою: Козелецький р-н., с. Морівськ, вул. Леніна, 16 - прибула 07.04.1984 р., вибула 02.09.1984 р. (а.с. 80-81). Отже, на території України ОСОБА_3 мешкала упродовж пяти місяців 1984 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба,

рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка,

онук чи онука народилися або постійно проживали до

24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України

відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" , або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи

баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися

або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент

їх народження або під час їх постійного проживання до складу

Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної

Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної

Радянської Республіки, Закарпатської України, Української

Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без

громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити

іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства

України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами

України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав,

подають зобов'язання припинити громадянство всіх цих держав.

Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в

Україні, замість зобов'язання припинити іноземне громадянство

подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в

Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Згідно з п. 27 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2011 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу ІНФОРМАЦІЯ_6, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також:

а) документ, що підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;

б) копію свідоцтва про народження заявника або інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір'ю, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Як убачається з матеріалів справи, заявником ОСОБА_2 не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно підтвердили факт постійного проживання його матері ОСОБА_3 на території України станом на 24.08.1991 року

Перевіривши доводи ОСОБА_2, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить посилань на відповідні правові підстави, які б безспірно підтвердили обґрунтованість заявлених вимог.

Зважаючи на сукупність обставин цієї конкретної справи та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що наявні в матеріалах справи копія по господарської книги та довідка для предявлення до відділу квартирного обліку Новозаводської районної у м. Чернігові ради не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом як доказ факту постійного проживання ОСОБА_3 на території України станом на 24.08.1991 року, оскільки вони підтверджують проживання ОСОБА_3 на території України лише з 07 квітня 1984 року по 02 вересня 1984 року. Окрім того, зазначена довідка не є безсумнівним доказом у цій справі, оскільки такої установи як «районное жилищное управление» у листопаді 1991 року у місті Чернігові не існувало і до компетенції Новозаводської районної ради або виконкому ведення квартирного обліку ніколи не належало.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не надали відомостей на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_3 станом на 24.08.1991 року на території м. Чернігова, що підтверджується роздруківкою пояснень свідків у зазначеній справі (а.с. 137-139).

Враховуючи відсутність належних та допустимих документальних доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 38, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді:

Повний текст постанови складений 18 вересня 2018 року