26 жовтня 2018 року м. Кремінна
Справа № 414/2491/18
Провадження № 2/414/612/2018
Кремінський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Безкровного І.Г.,
за участю секретаря с/з ОСОБА_1,
позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, вказавши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області.
В обґрунтування позову зазначається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Нахімова, 7, де також зареєстрована їх мати позивач ОСОБА_4
Під час складення документів для призначення субсидії позивачі дізналися про те, що за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є відповідачами у зазначеній справі. Цих осіб позивачі не знають, вони ніколи не проживали за вищевказаною адресою, також позивачі не мають уявлення, чому ці особи зареєстровані в їх будику.
В той же час, факт реєстрації відповідачів створює перешкоди для позивачів у реалізації їх права користування будинком, зокрема в оформленні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг.
У звязку із викладеними обставинами позивачі просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням.
У судовому засіданні позивачі ОСОБА_2 ОСОБА_3 підтримали заявлені позовні вимоги та надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, зазначивши, що є власниками будинку, а зареєстрованих у ньому відповідачів у справі вони не знають, останні за цією адресою ніколи не проживали, яким чином ці особи зареєструвалися у їх будинку позивачам невідомо.
Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності у звязку із незадовільним станом здоровя.
Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило, відзив на позов вони також не подавали.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У звязку із неявкою в судове засідання відповідачів, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ними не повідомлялися, відзиву на позову вони не подали, а позивачі не заперечували проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала.
Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що відповідачів у справі вона не знає, останні ніколи не проживали за місцем реєстрації позивачів. На даний час позивачі, наскільки відомо свідкам, мають намір оформити субсидії на оплату житлово-комунальних послуг цього будинку, однак через реєстрацію відповідачів за цією адресою не мають можливості це зробити.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що перебуває у дружніх відносинах з позивачами, їй відомо, що вони не можуть оформити субсидію на будинок через реєстрацію у їх будинку відповідачів. Останніх вона знає, їй відомо, що вони зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, однак фактично там ніколи не проживали, а проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Свідок вважає, що під час реєстрації місця проживання відповідачів було переплутано вулицю з перевулком, у звязку з цим останні були помилково зареєстровані за іншою адресою.
Заслухавши позивачів та свідків, повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням досліджені докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_9 його дружина ОСОБА_4, дочка ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право спадкування за законом від 06.03.1963 в рівних долях набули права власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Нахімова, 7 (колишній № 5). В той же час, на підставі договору дарування дочці 5/6 часток житлового будинку від 05.10.2010 позивач ОСОБА_4 безоплатно передала ОСОБА_2 5/6 часток житлового будинку з відповідною часткою будівль і споруд за вищевказаною адресою, що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 28379640 від 16.12.2010 (а.с. 14, 15, 16, 17). Зазначені обставини також підтверджуються технічним паспортом на зазначений житловий будинок від 02.06.2010, згідно з яким власниками вказаного будинку є ОСОБА_2 (5/6 часток) та ОСОБА_3 (1/6 частка) (а.с. 18).
Відповідно до довідки про склад сімї № 5027 від 20.08.2018 та характеристики умов проживання ОСОБА_4, остання зарестрована за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Нахімова, 7. Разом з нею за цією адресою також зареєстровані відповідачі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, які фактично за даною адресою не проживають та не перебувають у будь-яких родинних стосунках з ОСОБА_4 (а.с. 19, 20).
Як зазначається у ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.
У статті 71 ЖК УРСР зазначається, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками житлового будинку за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Нахімова, 7, в якому зареєстрована їх мати ОСОБА_4, а також залишаються зареєстрованими відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які не перебувають та не перебували у родинних відносинах із позивачами, і що позбавляє позивачів права вільно користуватися належною їм власністю.
Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають та ніколи не проживали за адресою своєї реєстрації, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8, а також характеристикою умов проживання позивача ОСОБА_4 за цією адресою, суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає повному задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: Луганська область, м. Кремінна, вул. Нахімова, 7 (колишній № 5).
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана до Кремінського районного суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя І.Г. Безкровний