Постанова

Іменем України

16 січня 2018 року

м. Київ

справа № 204/1199/16-ц

провадження № 61-170св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Журавель В.І, Коротуна В.М., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

представник позивача - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

треті особи: служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Самсонової В. В. від 8 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області року в складі суддів Лаченкової О.В., Варенко О.П. Ремеза В.А. від 1 серпня 2016,

В С Т А Н О В И В

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_3, яка подала касаційну скаргу, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: служба у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у період якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_6 На даний час вони розлучені, а дитина проживає разом із нею. З відповідача рішенням суду було стягнуто аліменти, але він ухиляється від їх сплати, та має заборгованість у розмірі 39 004 грн 59 коп. Крім того, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, що свідчить про ухилення від виховання дитини. Тому, позивач вважає, що поведінка відповідача та свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками, є підставою для позбавлення останнього батьківських прав відносно їх доньки.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, дійшов висновку про недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов'язує можливість позбавлення батьківських прав.

22 серпня 2016 року ОСОБА_3, через свого представника - ОСОБА_4, подала касаційну, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги, що свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, є підставою для позбавлення останнього батьківських прав відносно їх доньки.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 є батьком малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою місця проживання батька: АДРЕСА_1, але фактично проживає разом із своєю матір'ю та вітчимом за адресою: АДРЕСА_2.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 вказувала на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки останній не виконує свого батьківського обов'язку щодо вихання дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року (яке набрало законної сили), з ОСОБА_5 були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття доньки.

Станом на теперішній час відповідач має заборгованість зі сплати аліментів.

Згідно висновку управління-служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради визнано за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, виходячи з інтересів дитини.

Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав на підставі статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, статті 164 СК України, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_5 від виконання своїх батьківських обов'язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано.

Доводи позивача про те, що судами безпідставно не взято до уваги висновок управління-служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його доньки, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Судами попередніх інстанції зазначеному висновку надано належну оцінку.

Не може й свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню доньки факт стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Н.О. Антоненко
В.І. Журавель
В.М. Коротун
В.П. Курило