Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.09.2018 Справа №607/11565/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., з участю секретарів судового засідання Грабської Ю.І., Зубко О.Я., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з участю служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа- служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визнання осіб такими, що втратила право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі окрім неї зареєстровані відповідачі у справі- її сини ОСОБА_3, ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. У період з 2014 року по 2016 рік вона перебувала за кордоном, а коли повернулася не змогла потрапити у свою квартиру через те, що відповідачі поміняли замки на вхідних дверях. Враховуючи те, що з боку відповідачів їй чинились перешкоди у користуванні належною їй квартирою та проживанні у ній, вона змушена була звернутись за захистом своїх прав до суду. Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області своїм рішенням від 18.01.2017 року постановив вселити її у спірну квартиру та зобов»язав відповідача ОСОБА_4 та його дружину ОСОБА_7 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою. Під час виконання вказаного рішення суду, у травні 2017 року, було встановлено, що квартира знаходиться у занедбаному стані, у ній відсутні усі меблі, побутова техніка, підлога та двері. На момент її вселення у квартиру, відповідачі у справі не проживали там вже понад рік часу, у квартирі відсутні будь-які їхні речі та особисте майно, що підтверджується актом ОСББ «Освіта», листом ТВП ГУНП в Тернопільській області та розрахунком щомісячних нарахувань членських внесків по ОСББ. На даний час відповідачі проживають за іншою адресою, спірною квартирою не користуються та не оплачують за неї комунальні послуги. Із врахуванням наведеного позивач у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України просить визнати ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Законний представник неповнолітніх відповідачів у справі- ОСОБА_7 подала відзив на позов. У задоволенні позовних вимог щодо визнання її неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщення у квартирі АДРЕСА_1 просить відмовити з тих підстав, що їх не проживання у спірній квартирі обумовлене поважними причинами. Вказала, що вона разом із чоловіком ОСОБА_5 та їх дітьми проживали у спірній квартирі на протязі десяти років, до 2016 року. Позивач в період з 2002 року по 2010 рік разом зі своїм сином ОСОБА_3 перебувала за кордоном, квартирою не користувалась, там не було жодних її речей, комунальні послуги вона не оплачувала. У 2012 році позивач повернулась на Україну, постійно створювала конфліктні ситуації, заперечувала щодо їхнього проживання у спірній квартирі. У 2013 році ОСОБА_1 в черговий раз виїхала за кордон та повернулась у 2016 році. Оскільки позивач постійно конфліктувала із ними, влаштовувала скандали та вимагала звільнити житло, вони із чоловіком з метою захисту інтересів своїх неповнолітніх дітей, які не могли проживати у такій обстановці та перебувати у постійному психологічному стресі, змушені були залишити квартиру та орендувати інше житло. Зі спірної квартири вони забрали тільки свої особисті речі та майно. На даний час вони разом із дітьми проживають в орендованій квартирі за адресою АДРЕСА_2. Зважаючи на те, що вони не мають власного придатного для проживання житла, в якому могли б забезпечити своїх дітей на праві користування, а з народження діти проживали за адресою АДРЕСА_1 просить врахувати висновок служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання її неповнолітніх дітей такими, що втратили право на користування даним житлом.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві та просять позов задовольнити у повному обсязі. Вказали, що в ході проведеного службою у справах неповнолітніх та дітей обстеження за місцем проживання відповідачів встановлено, що ОСОБА_5 та його неповнолітні діти з 2016 року проживають в орендованій трикімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_2. Відповідачі забрали усі свої особисті речі та майно із квартири по АДРЕСА_1 при цьому будь-яких доказів того, що позивач створювала їм перешкоди у проживанні у квартирі суду не представлено. У відповідності до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла чотирнадцяти років визначається за згодою батьків. Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання дітей віком до десяти років є місце проживання їхніх батьків. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» обов»язок та відповідальність щодо створення належних умов для проживання дитини покладається на її батьків. Таким чином, неповнолітні відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не мають права самостійно та вільно обирати місце свого проживання і набувають права на користування житлом за місцем проживання своїх батьків. Із врахуванням наведеного просять не брати до уваги висновок служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, щодо недоцільності визнання неповнолітніх відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1 як недостатньо необґрунтований.

Відповідач ОСОБА_5 та законний представник неповнолітніх відповідачів ОСОБА_7 позов визнали частково, посилаючись на те, що вони позбавлені можливості проживати у спірній квартирі через конфлікт із позивачем, яка заперечує проти їхнього проживання у належній їй квартирі. Іншого належного їм та придатного для проживання житла вони не мають та змушені орендувати тимчасове житло, а тому просять у задоволенні позову в частині визнання їхніх неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з»явилися, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності двохкімнатна квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 16.08.1998 року.

У відповідності до довідки ОСББ «Освіта» №63 від 13.06.2017 року у вказаній квартирі з 1999 року зареєстровані позивач ОСОБА_1, її сини -відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також з 09.08.2014 року неповнолітні онуки позивача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.01.2017 року, яке набрало законної сили 13.03.2017 року, встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не впускають ОСОБА_1 у належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та змінили замки у вхідних дверях. Вказаним рішенням суду ОСОБА_1 вселено у квартиру АДРЕСА_1 та зобов»язано ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не чинити їй перешкод у користуванні даним житловим приміщенням.

Як вбачається із акту ОСББ «Освіта» №88 від 10.07.2017 року про встановлення факту не проживання, в ході проведеного обстеження встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 відсутні та не проживають з 01.06.2016 року, що засвідчили своїми підписами мешканці сусідніх квартир.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою ст.9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст.405 ЦК України, члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З проаналізованих в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 по місцю реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 01.06.2016 року та не здійснюють оплату послуг за користування житлом, їхні особисті речі та майно у приміщенні квартири відсутні.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 підтвердив, що з 2016 року разом зі своїм неповнолітніми дітьми проживає в орендованій квартирі за адресою АДРЕСА_2 через конфлікти із позивачем.

У відповідності до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою.

Згідно з положеннями ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У відповідності до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти ? члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» і такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У своєму висновку №3911/04 від 22.12.207 року орган опіки та піклування Тернопільської міської ради вказав, що вважає за недоцільне визнати неповнолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщення-квартирою АДРЕСА_1.

Як зазначено у висновку, на даний час неповнолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5 разом зі своїми батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у відповідності до договору оренди від 15.10.2016 року проживають у трикімнатній квартирі по АДРЕСА_2. З народження і до 2016 року діти проживали за місцем їхньої реєстрації у квартирі по АДРЕСА_1, однак через численні конфлікти із власницею даної квартири -бабусею дітей ОСОБА_1 сім»я змушена була переїхати та орендувати окреме житло. Як вказали законні представники неповнолітніх-ОСОБА_4., ОСОБА_7, вони не мають придатного для проживання житла, в якому могли б забезпечити своїх дітей на праві користування.

Аналізуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем доведено факт не проживання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 понад один рік без поважних причин, а тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратила право на користування житловим приміщенням у вказаній квартирі.

Водночас суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неповнолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщення-квартирою АДРЕСА_1 слід відмовити, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що з народження і до 2016 року вказані особи проживали та були зареєстровані у спірній квартирі. Враховуючи їх неповнолітній вік, на даний час діти позбавлені можливості самостійно обирати своє місце проживання, а тому факт їх не проживання за місцем реєстрації обумовлений поважними причинами- визначенням їх місця проживання разом із батьками в тимчасово орендованому житлі та наявністю конфліктів між батьками дітей та їх бабусею ОСОБА_1 Зважаючи на вказані обставини, приймаючи до уваги відсутність у неповнолітніх відповідачів та їх батьків іншого, окрім орендованого, придатного для проживання житла, яким можна було б забезпечити дітей на праві користування, суд вважає, що факт не проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартирі АДРЕСА_1 обумовлений поважними причинами і не є підставою для визнання їх такими, що втратили право на користування вказаним житловим приміщенням.

Доводи позивача про те, що місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання їх батьків і на даний час відповідач ОСОБА_4 та його діти забезпечені житлом в орендованій квартирі не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з метою забезпечення дотримання житлових прав та інтересів неповнолітніх відповідачів у справі, приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково та визнати відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неповнолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщення-квартирою АДРЕСА_1 слід відмовити за безпідставністю.

В силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 слід стягнути в користь позивача 640 грн. сплаченого судового збору, по 320 грн. з кожного.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.29, 405 ЦК України, ст.9 ЖК УРСР, ст.ст.19,160 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) в користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) 320 гривень сплаченого позивачем судового збору.

Стягнути із ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) в користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) 320 гривень сплаченого позивачем судового збору.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич