Номер провадження: 22-ц/785/4522/18
Номер справи місцевого суду: 492/1187/15-ц на 2 томах,
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ковязіної А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області, ОСОБА_3, за участю третьої особи Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, зобовязання знести самочинно збудовані будівлі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 16 січня 2018 року (суддя Крутова О.М.),

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просила суд: скасувати рішення Миронопільської сільської ради Арцизького району Одеської області №362-VI від 01.04.2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована: по вулиці Чапаєва, буд. №19 в селі Мирнопілля Арцизького району Одеської області та передачі у приватну власність ОСОБА_3В.»; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане 17.04.2015 року загальною площею 0,25 га, що розташована за адресою: вулиця Чапаєва, буд. №19 село Мирнопілля Арцизького району Одеської області; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане 17.04.2015 року загальною площею 0,283 га, що розташована за адресою: вулиця Чапаєва, буд. №19 село Мирнопілля Арцизького району Одеської області; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 17.06.2015 року, що розташоване за адресою: вулиця Чапаєва, буд. №19 село Мирнопілля Арцизького району Одеської області. Зобовязати відповідача знести самочинно збудовані споруди та приміщення на території земельної ділянки за адресою: вул. Чапаєва, буд. №19, с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, визначені в технічному паспорті на вказаний будинок, крім літер «А», «Б», «В». Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власницею будинку та земельної ділянки за адресою: вул. Чапаєва (нині Молодіжна), буд. №21 с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, на підставі свідоцтва про право власності.

В період часу з 2004 року по 2015 рік на суміжній земельній ділянці за адресою: вулиця Чапаєва (нині Молодіжна), буд. №19 с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, відповідач ОСОБА_3 без дозвільних документів вибудував декілька нежитлових будівель, які використовує для власних потреб (організував станцію технічного обслуговування вантажних автомобілів).

Рішенням Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області №362-VI від 01.04.2015 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по вулиці Чапаєва, буд. №19 в селі Мирнопілля Арцизького району Одеської області, передані у приватну власність ОСОБА_3 земельні ділянки площею 0,25 га і 0,283 га.

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування, відповідач ОСОБА_3 отримав свідоцтва про право власності на зазначені земельні ділянки і на нерухоме майно.

Позивач вважає, що даним рішенням, орган місцевого самоврядування порушив її права як суміжного землекористувача, так як земельна ділянка, що передана ОСОБА_3, раніше, відповідно до первинних документів та генерального плану села, була відведена для обслуговування її будинку, що розташований за адресою: вулиця Чапаєва, буд. №21 с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, загальною площею 0,49 га.

Орган місцевого самоврядування, в односторонньому порядку, без згоди позивача (суміжного землекористувача), зменшив розміри земельної ділянки до 0,3856 га, порушуючи норми чинного законодавства України.

Технічна землевпорядна документація, на спірний обєкт, затверджувалась без погодження з користувачем суміжної земельної ділянки, де власником будинку являється ОСОБА_2 (позивач по справі).

Таким чином, на думку позивача порушено її право власності, так як має місце фактичне захоплення земельної ділянки та передачі її у власність ОСОБА_3 (суміжному землекористувачу).

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 16 січня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та не доведені належними доказами.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції не врахував наявні у справі докази, з яких вбачається дійсний розмір її земельної ділянки та не надав оцінку матеріалам інспекції ДАБК про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_2 являється власницею будинку за адресою: вул. Чапаєва, буд. №21 с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №426630 від 28.05.2015 року (т.1 а.с.9,10).

З копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, вбачаються межі житлового будинку, який складається з: літ. А жилий будинок; літ. Б літня кухня; літ. В сарай; літ. Г сарай; літ. Д сарай; літ. Е навіс, літ. Ж навіс; літ. З вбиральня, 1-2 дворові споруди, І інші споруди, загальною площею 55 кв.м, що підтверджується копією витягу.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №426598 від 17.04.2015 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка, що розташована за адресою: вул. Чапаєва, буд. №21, с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарствах будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1 а.с.11-12).

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК №426599 від 17.04.2015 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка, розташована за адресою: вул. Чапаєва, буд. №21, с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, площею 0,1356 га для ведення особистого селянського господарства.

Відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка, що розташована за адресою: вул. Чапаєва, буд. №19, с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарствах будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1 а.с.191-193).

Також відповідачу ОСОБА_3, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.06.2015 року, належить житловий будинок загальною площею 83,2 кв.м., житловою площею 58,6 кв.м., що розташований за адресою: вул. Чапаєва, буд. №19, с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області.

Відповідно до рішення Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області «Про перейменування вулиць на території Мирнопільської сільської ради» №54-VII від 29.01.2016 року, вулиця Чапаєва перейменована на вулицю Молодіжна.

Судом також встановлено, що сторони на час подачі позову до суду 12.08.2015 року, мали вже оформлені належним чином документи, які підтверджують їх право власності на житлові будинки та на суміжні земельні ділянки для їх обслуговування (а. с. 9-14, 191-196, т. 1).

Частиною 1 статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), на підставі ч. 1 ст. 377 ЦК України.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Посилання апеляційної скарги на недотримання норм чинного законодавства щодо неузгодження меж земельної ділянки з ОСОБА_2, як суміжним землекористувачем, при надані у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_4 не підтверджені належними та допустими доказами по справі.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок та здійснити перевірку, чи є земельна ділянка вільною, чи не належить вона іншому власнику чи користувачеві та чи не накладаються межі вказаної земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті матері позивача їй, як спадкоємиці дістався будинок з господарськими спорудами, який знаходився на земельній ділянці, загальною площею 0,49 га, що належала Мирнопільській сільській раді.

Дані обставини, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, визнані всіма учасниками справи, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Проте доказів, які підтверджують, що будинок за адресою: вул. Чапаєва, №21, с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області дійсно був успадкований ОСОБА_2, на яких підставах до неї перейшло право користування земельною ділянкою у розмірах, зазначених у позові; не надані до суду докази, які можуть підтвердити, що позивач дійсно здійснював передбачені законом заходи, спрямовані на встановлення меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості) землевпорядною організацією з часу прийнятті рішення органом місцевого самоврядування від 10.10.2013 року, а також залучались спеціалісти з цього питання або призначалась земельно-технічна експертиза (т.1 а.с.204).

В судовому засіданні голова Мирнопільської сільської ради Арцизкого району Одеської області пояснив, що до 2013 року позивач ОСОБА_2 до органу місцевого самоврядування із заявами чи клопотаннями про виділення їй земельної ділянки у користування чи власність для обслуговування будинку, який залишився після смерті її матері, не зверталась. Тоді, як її сусід ОСОБА_3 користувався суміжною з нею земельною ділянкою з 2004 року, використовуючи її для власних потреб.

Таким чином, всупереч твердженню апеляційної скарги, спірна земельна ділянка не могла бути надана позивачу для обслуговування належного їй житлового будинку без зміни її цільового призначення, оскільки перебувала у розпорядженні Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області.

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок повинен включати письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством, або за рішення суду.

Сільська рада, як орган місцевого самоврядування, є рівноправним субєктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися землею комунальної власності і прийняття радою рішення є етапом реалізації волі власника на набуття, зміну, припинення таких відносин.

Відповідно до частини 1 статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно зі статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодуванням завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено про порушене право власності, не надано правовстановлюючих документів, які б підтверджували, що земельна ділянка знаходилася у власності чи правомірному користуванні у ОСОБА_2 до 2004 року, або що в результаті затвердження технічної документації із землеустрою, були яким небудь чином порушені її законні права як суміжного землекористувача.

Таким чином, спірне рішення органу місцевого самоврядування №362-VI від 01.04.2015 року прийнято відповідно до норм чинного законодавства України.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідач незаконно збудував господарськи будівлі для власних потреб, без належного дозволу на забудову у Мирнопільській сільській раді є безпідставними.

Поняття самочинного будівництва визначено частиною першою статті 376 ЦК України, через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей обєкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник земельної ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною сьомою статті 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобовязана відшкодувати витрати, повязані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Розглядаючи даний позов, відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, необхідно встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова обєкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, відповідно до статті 90 ЗК України; землекористувачі, відповідно до статті 95 ЗК України; особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки, відповідно до статті 121 ЗК України або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом, відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не врахував наявні у справі докази, з яких вбачається дійсний розмір її земельної ділянки та не надав оцінку матеріалам інспекції ДАБК про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції було досліджено, що позивач 04.04.2014 року звернулась з письмовою заявою до Департаменту ДАБІ України в Одеській області з проханням розібратися та прийняти заходи реагування на відповідність споруд нормам чинного законодавства, що збудовані громадянином ОСОБА_3 на земельній ділянці за адресою: вулиця Чапаєва, №19 село Мирнопілля Арцизького району Одеської області (т.1 а.с.21).

Департамент ДАБІ України в Одеській області склав акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 22.04.2014 року та надав припис ОСОБА_3 щодо заборони виконання будівельних робіт із будівництва споруд за адресою: вулиця Чапаєва, №19 село Мирнопілля Арцизького району Одеської області, із застосування строку для усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності у термін до 22.06.2014 року (т.1 а.с.154-155).

Постановою №231 від 07.05.2014 року по справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тобто за порушення вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджених проектних рішень під час нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту обєктів чи споруд, призначене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 (вісімсот пятдесят) гривень 00 копійок (т.1 а.с.153).

Проте, 17.06.2015 року відповідачу ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок загальною площею 83,2 кв.м., за адресою: вулиця Чапаєва, №19 село Мирнопілля Арцизького району Одеської області (т.1 а.с.194-196).

Матеріали справи не містять доказів, які можуть підтвердити факт порушення будівельних норм і правил відповідачем ОСОБА_3 після отримання ним 17.06.2015 року правовстановлюючих документів на нерухоме майно, які дійсні та не скасовані.

За таких обставин, відсутні докази неправомірності прийнятого Мирнопільською сільською радою Арцизького району Одеської області рішення №362-VI від 01.04.2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для ведення особистого селянського господарства, яка розташована: по вулиці Чапаєва, буд. №19 в селі Мирнопілля Арцизького району Одеської області та передачі у приватну власність ОСОБА_3В.».

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надані.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 01 листопада 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

ОСОБА_5