Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 183/56/17

провадження № 61-29441 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року у складі судді Сороки О. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 лютого 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, від якого вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року шлюб між ними розірвано.

У липні 2011 року за спільні кошти ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 у с. Івано-Михайлівка Новомосковського району Дніпропетровської області, який розташований на земельній ділянці площею 0,250 га. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2011 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року зазначений вище житловий будинок було визнано спільною сумісною власністю подружжя, визнано за кожним із них право власності на 1/2 частку цього житлового будинку.

Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні вищевказаним житловим будинком, а саме змінила замки, не допускала є його у двір, хоча він неодноразово намагався вселитися до будинку, однак такі спроби закінчувалися сварками та викликами поліції.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд усунути перешкоди у володінні та розпорядженні спільним майном шляхом його вселення до житлового будинку АДРЕСА_1 у с. Івано-Михайлівка Новомосковського району Дніпропетровської області.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Вселено ОСОБА_4 до житлового будинку АДРЕСА_1 у с. Івано-Михайлівка Новомосковського району Дніпропетровської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок належить сторонам у рівних частках, відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком, тому його право власності підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні будинком та вселенням до нього. При цьому судом враховано неприязні відносини між сторонами, як колишнім подружжям, та технічні характеристики домоволодіння, відповідно до яких спірний будинок складається з двох кімнат, про те це не може бути підставою для порушення права позивача на розпорядження та користування майном, яке є його власністю.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_6 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірне нерухоме майно належить сторонам на праві спільної часткової власності, проте ОСОБА_6 чинить перешкоди позивачу у користуванні цим майном, тому права останнього підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні майном та вселення його до спірного житлового будинку. Посилання відповідачки на неприязні стосунки між сторонами, як колишнім подружжям, не може бути підставою для позбавлення позивача права користування та розпорядження належним йому майном.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що між нею та позивачем існують неприязні стосунки, які при спільному проживанні суперечать її інтересам та інтересам їх малолітніх дітей і ці обставини мають істотні значення. Крім того, у власності ОСОБА_4 є інше житло.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСРчлени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що спірний житловий будинок на підставі рішення суду належить ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві власності у рівних частках. Оскільки відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні цим житловим будинку, то права останнього підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні будинком та вселенням до нього.

Суди дійшли вірного висновку про те, що посилання відповідачки на неприязні стосунки між сторонами, як колишнім подружжям, не може бути підставою для позбавлення позивача права користування та розпорядження належним йому на праві власності майном. При цьому судами правильно враховано технічні характеристики домоволодіння, відповідно до яких спірний будинок складається з двох кімнат.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк