АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/8864/17 Номер провадження 22-ц/786/2036/18Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
12 вересня 2018 року м. Полтава
судді апеляційного суду Полтавської області Кривчун Т.О.
у справі №554/8864/17/ щодо рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах від 12 вересня 2018 року за наслідками перегляду заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави в складі судді Материнко М.О. від 15 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про спростування недостовірної та такої, що порочить честь, гідність та ділову репутацію інформації, відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації.
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 травня 2018 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про спростування недостовірної та такої, що порочить честь, гідність та ділову репутацію інформації, відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації, відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3360,00 грн. понесених судових витрат.
На підставі ч.3 ст.35 ЦПК України, висловлюю окрему думку щодо судового рішення та прошу приєднати її до справи.
В зазначеній постанові суд не погодився з тим, що відомості, розповсюджені головою фракції Соціал-демократичної партії у Полтавській міській раді ОСОБА_3 05 вересня 2017 року під час проведення зборів делегатів - членів громади міста у присутності виборців та депутатів Полтавської міської ради, є недостовірними, не відповідають дійсності, ганьблять честь гідність та ділову репутацію ОСОБА_2
Встановивши, що сторони на час виникнення спірних правовідносин були депутатами Полтавської міської ради, обраними від Соціал-демократичної партії, тобто являлись публічними та відомими у місті особами, суд наголосив на тому, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.
Підставою для задоволення апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що висловлювання, озвучене відповідачем стосовно того, що ОСОБА_2 поставив особисту вигоду вище суспільних інтересів, проголосувавши за надання дозволу на будівництво за адресою: вул. Соборності, 27, м. Полтава, що в подальшому призвело до масових заворушень, так званої «кривавої арки», є оціночним судженням, фактично оцінкою дій позивача, як депутата міської ради, що характеризує відношення до піднятих на сесії міської ради питань, а, отже, не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості
З наведеними у рішенні висновками я не можу погодитись, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 1167 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Згідно роз»яснень, викладених у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Пунктом 19 вказаної постанови від 27.02.2009 №1 Пленум ВСУ роз»яснив, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Про це у постанові від 29.11.2017 р. у справі №6-639цс17 наголошує і Верховний суд України.
Відповідно до ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. А тому, не можуть бути предметом судового захисту відповідно до ст.277 ЦК України, оскільки їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати (на відміну від перевірки істинності фактів).
При розгляді 29.11.2017 року справи №6-639цс17 Верховний Суд України зазначив, що, відповідно до статті 277 ЦК, предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження субєктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).
Аналізуючи наведені норми та роз»яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1, вважаю, що поширена відповідачем інформація не є оціночним судженням, оскільки вона містить саме фактичні твердження, які можна перевірити з точки зору їх достовірності.
Перше твердження полягає в тому, що ОСОБА_2, поставив особисту вигоду вище суспільних інтересів, проголосувавши за надання дозволу на будівництво за адресою: вул. Соборності, 27, м. Полтава, що в подальшому призвело до масових заворушень.
Друга частина цієї мовної конструкції конкретизує, розкриває зміст її першої частини, вказуючи на конкретний факт голосування за надання дозволу на будівництво за адресою: вул. Соборності, 27, м. Полтава, а тому дане твердження не може бути визнане оціночним судженням.
Надані позивачем та наявні в матеріалах справи докази вказують на недостовірність поширеної інформації в цій частині.
Так, в матеріалах справи міститься відповідь Полтавської міської ради від 26.10.2017 р. №02-13/319 з додатками на адвокатський запит представника позивача ОСОБА_4, з яких вбачається, що рішення сесії Полтавської міської ради щодо надання дозволу на будівництво за адресою: вул. Соборності, 27, м. Полтава, на яке вказувалось у зверненні, оголошеному відповідачем, взагалі не приймалося, інформація щодо цього відсутня.
Натомість сесією Полтавської міської ради були прийняті наступні рішення:
-рішення шостої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 22.07.2016 року «Про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності»;
-рішення девятої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 31.01.2017 року «Про затвердження та погодження документації із землеустрою на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності»;
-рішення одинадцятої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 16.06.2017 року «Про припинення розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності по вул. Соборності, 27.
У постанові зазначено, що позивач голосував за прийняття наведених вище рішень сесії Полтавської міської ради, що само по собі є доконаним фактом, а не оціночним судженням, хоча питання про надання дозволу на будівництво за адресою: вул. Соборності, 27, м. Полтава на розгляд сесії міської ради взагалі не виносилося.
Тимчасова будова ніяк не оформлюється законодавчо, оскільки на неї не видаються відповідні документи про право власності. Тимчасова будова тому так і називається, що вона має дуже маленький термін використання і може бути розібрана і переміщена в інше місце.
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що до тимчасової споруди не може бути застосований термін «будівництво», про що йдеться в озвученому відповідачем на зборах зверненні.
Натомість, будівництво, капітальна будова завжди тісно повязані із земельною ділянкою, оскільки вона має фундаментну підставу і аналіз змісту звернення в тій частині, що позивач «проголосував за надання дозволу на будівництво» свідчить, що малося на увазі саме таке будівництво, а не розміщення тимчасових споруд, тому дана інформація містить відомості, які не відповідають дійсності, а тому вона є недостовірною.
Друге твердження полягає в тому, що під час своєї депутатської діяльності ОСОБА_2 не вивчав громадську думку про потреби територіальної громади міста, не інформував виборців територіальної громади про роботу міської ради раз на півріччя, як того вимагають вимоги Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та не виконував програму, за яку голосували виборці».
Ця інформація також не є оціночним судженням, оскільки її можна перевірити на предмет її відповідності дійсності та спростувати.
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК (435-15) негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1 визначено, що, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.
Як зазначено в постанові апеляційного суду, вказуючи на те, що ОСОБА_2, зокрема, не вивчав громадську думку про потреби територіальної громади міста, не інформував виборців територіальної громади про роботу міської ради, та не виконував програму, за яку голосували виборці, відповідач не повідомляє конкретних фактичних даних, а висловлював по суті суб»єктивну характеристику діяльності останнього як депутата і така інформація носить оціночний, критичний характер, атому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.
Я не можу погодитись з таким висновком та вважаю, що поширена відповідачем інформація в у цій частині також не є оціночним судженням, з огляду на те, що вона містить фактичні твердження, які можна перевірити з точки зору їх достовірності.
Відповідачем не надано жодних доказів, зокрема, і на підтвердження тієї обставини, що під час своєї депутатської діяльності ОСОБА_2 не інформував виборців територіальної громади про роботу міської ради раз на півріччя, як того вимагають вимоги Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», а, отже, не доведено, що поширена ним інформація стосовно того, що під час своєї депутатської діяльності ОСОБА_2 не вивчав громадську думку про потреби територіальної громади міста, не інформував виборців територіальної громади про роботу міської ради раз на півріччя, як того вимагають вимоги Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та не виконував програму, за яку голосували виборці», є достовірною.
Натомість, позивач скористався своїм правом та подав докази недостовірності поширеної інформації в цій частині (копії публікацій в газетних виданнях «Полтавський вісник», «Вечірня Полтава», Інформаційний бюлетень №1, належним чином завірені довідки Полтавської міської централізованої бібліотечної системи №6 від 04.01.2018 р., № 5 від 04.01.2018 року та фотокопії зустрічей позивача, як депутата, з виборцями в бібліотеці-філіалі №3 від 19.02.2017 р. та в центральній міській бібліотеці від 26.03.2017 року), які підтверджують факти проведення ОСОБА_2 як депутатом Полтавської міської ради зустрічей з виборцями, звітування про свою роботу як депутата Полтавської міської ради, вивчення ним громадської думки про потреби територіальної громади міста, систематичного інформування виборців територіальної громади про роботу міської ради раз на півріччя, про виконання ним програми, за яку голосували виборці.
Таким чином, поширена відповідачем інформація про те, що під час своєї депутатської діяльності ОСОБА_2 не вивчав громадську думку про потреби територіальної громади міста, не інформував виборців територіальної громади про роботу міської ради раз на півріччя, як того вимагають вимоги Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та не виконував програму, за яку голосували виборці», також є недостовірною та спростовується наявними у матеріалах справи доказами.
Враховуючи вищевикладене поширена відповідачем інформація, на мою думку, є фактичним твердженням та є недостовірною і не відповідає дійсності, відповідачем не надано доказів на підтвердження її достовірності, натомість, позивачем надано докази щодо її недостовірності.
Висновок суду про те, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи не відповідає обставинам справи та наявним у справі доказам, з огляду на те, що наведене стосується саме оціночних суджень, які не містять фактичних даних, критики (ст.47-1 Закону України «Про інформацію»), однак поширену відповідачем інформацію щодо позивача (ОСОБА_2В.) не можна вважати оціночними судженнями (це є факти, які можна перевірити на предмет їх достовірності, про що було зазначено вище) з урахуванням вищевикладеного.
Також, у постанові від 29.11.2017р. у справі № 6-639цс1 ВСУ зазначив, що, оскільки поширена інформація є фактичним твердженням, то суд касаційної інстанцій не взяв до уваги норми національного та міжнародного права, прецедентної судової практики Європейського суду з прав людини щодо презумпції невинуватості та помилково вважав указане висловлювання відповідача оціночним судженням.
ВСУ вказав, що у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_5 Європи про право на недоторканність особистого життя.
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Проте, ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.
Згідно з частиною другою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону.
Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року визначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також: в іншій формі хоча б одній особі.
В даному випадку недостовірна інформація стосовно позивача була поширена шляхом повідомлення в публічному виступі у присутності більш ніж однієї особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
З урахуванням вищевикладеного, на підставі зібраних у справі доказів, вважаю, що поширена відповідачем негативна інформація відносно позивача є недостовірною, оскільки особа, яка її поширила, не довела протилежного (презумпція добропорядності), а тому відповідач зобов»язаний спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена, про що у пункті 25 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» наголосив Пленум ВСУ.
Зважаючи на те, що моральна шкода полягає, в тому числі: у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, як це передбачено нормами п.4 ч.2, ч.3 ст.23 ЦК України, вважаю, що позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди також є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
З урахуванням викладеного вважаю, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що поширена відповідачем інформація є оціночним судженням є таким, що не відповідає нормам матеріального права та наявній у матеріалах справи доказовій базі.
СУДДЯ: /підпис/ ОСОБА_6
Суддя Апеляційного суду
Полтавської області ОСОБА_6