Номер провадження: 22-ц/785/7144/18
Номер справи місцевого суду: 522/6121/17
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6,

представника органу опіки і піклування - Власенко Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 липня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав, третя особа: Орган опіки та піклування Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області,

встановив:

30.03.2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав, згідно якої просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги мотивували тим, що 22.09.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась донька, ОСОБА_8, рідним батьком якої є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження. Позивач зазначала, що відповідач аліменти на дитину платить невчасно і не в повному обсязі, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і не надає по цей час, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Також пояснила, що відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, ніколи не цікавився життям доньки, не відвідував і не відвідує її вдома. Відповідач перешкоджає в оформленні місця реєстрації дитини з матір'ю, через що донька не може бути оформлена до дитячого дошкільного закладу.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовну заяву не визнали та просили суд у її задоволенні відмовити в повному обсязі, за її безпідставністю.

Третя особа надала заяву про слухання справи без її особистої участі, проти задоволення позовної заяви не заперечувала.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав було відмовлено.

В апеляційній скарзіОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду від 24 липня 2018 року та постановлення нового рішення по справі, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала жодного належного, допустимого та достовірного доказу у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України щодо підтвердження своїх вимог. Суд прийшов до висновку про необґрунтованість та надуманість вимог позивача, тому що в судовому засіданні не встановлено жодного доказу провини відповідача у невиконані батьківських обов'язків стосовно дитини, а тому не має підстав для позбавлення його батьківських прав, як то передбачено ст. 166 СК України.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що 22 вересня 2007 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась донька, ОСОБА_8 Відповідач є рідним батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 05 листопада 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір'ю, яка між тим з позовом про стягнення аліментів з відповідача до суду не зверталась.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що відповідач не приймає участі у вихованні доньки, не цікавиться її життям, не спілкується, матеріально не забезпечує та все це, на думку позивача, свідчить про ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов'язків.

На підтвердження цих доводів позивач стверджує, що 29.05.2015 року уклала шлюб з ОСОБА_9, після чого ОСОБА_9 взяв на себе всі обов'язки по вихованню дитини відносно неповнолітньої ОСОБА_10 В свою чергу, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

Однак, колегія судів критично ставиться до цих стверджень, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач на протязі з 05.05.2010 року по 04.11.2014 року регулярно у добровільному порядку сплачував аліменти на утримання дитини, що підтверджується квитанціями, копії яких додані до відзиву на позов (а.с.19-35).

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_11, який є батьком позивачки, зазначив, що до часу укладення шлюбу між позивачкою та ОСОБА_9, відповідач відвідував дитину, дарував подарунки, спілкувався з дитиною. Проте після укладення шлюбу 29.05.2015 року з ОСОБА_9, позивачка фактично не дозволяє відповідачу спілкуватись з дитиною, ні по телефону ні особисто.

Кожна спроба відповідача налагодити нормальні стосунки сприймаються позивачкою негативно, вчиняються сварки.

Відповідач неодноразово звертався до позивачки з вимогою надати час для спілкування з дитиною. 14.09.2018 року відповідач направив позивачці лист про встановлення часу для спілкування з дитиною, однак позивач ігнорує такі звернення.

Посилання в апеляційній скарзі про відмову відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для участі у міжнародному співочому конкурсі в липні 2017 року, не підтверджуються належними доказами, оскільки відсутнє звернення позивача до відповідача стосовно надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Крім того, в матеріалах справи відсутнє запрошення на ім'я ОСОБА_8 щодо участі у співочому конкурсі, відсутні відомості про наявність у ОСОБА_8 паспорта для виїзду дитини за кордон.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що у відповідності до ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

За змістом ст. 9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її виховані, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини.

При цьому суд обгрунтовано вказав, що позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду, у відповідності до ст. 164 СК, якою встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.

Як вбачається з матеріалів справи, правових підстав для позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_5 немає.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов також, виходячи з положень п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», гідно яких позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

При цьому суд вказав, що особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки.

Як було вказано вище, позивачка зазначала, що відповідач ухиляється від виховання своєї дитини, не виявляє до неї ніякого інтересу та не надає матеріальної допомоги на її утримання.

Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ніхто не чинив і не чинить.

Тобто, наявність вини батьків належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав.

Проте, суд першої інстанції дійшов правильного висновку по те, що позивачем не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, наявність винної поведінки відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, та чи вживалися до нього заходи реагування.

Що стосується висновку органу опіки і піклування стосовно доцільності позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_5, то вони вищевикладеного не спростовують і не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відсутність участі відповідача у матеріальному забезпеченні дитини, а також у її вихованні в теперішній час, пов'язані не з його відмовою у цьому, а з відмовою позивача надавати можливість відповідачу приймати таку участь.

Так, відповідач ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції пояснив, що він проживає в іншому населеному пункті по відношенню до дитини, а коли він приїжджає для зустрічей з дитиною, то позивач, а також її новий чоловік не дають йому можливості спілкуватись і бачитись з дитиною, налаштовують її проти нього. З цих підстав, а також з метою запобігання сварок, позивач не наполягає на цих зустрічах.

Колегія суддів вважає, що не можуть бути визнані належними доказами посилання позивача на свідчення ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, оскільки вони були надані не в рамках розгляду судової справи, а для органу опіки та піклування Дачненської сільської ради під час засідання, в результаті якого 26.07.2017 року Дачненською сільською радою було прийняте відповідне рішення №109, та 27.07.2017 року - висновок орану опіки і піклування №02-40/202.

Разом тим, рішенням Біляївського районного суду по справі 496/2899/17 вищевказані рішення №109 від 26.07.2017 року та висновок органу опіки та піклування Дачненської сільської ради №02-40/202 від 27.07.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки ОСОБА_8 були визнані противоправними та скасовані.

З огляду на викладене, та у зв'язку з визнанням противоправним і скасуванням першого рішення і висновку органу опіки та піклування по цій справі, колегія суддів критично ставиться до висновку Органу опіки та піклування Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області від 22.02.2018 року № 02-40/208, згідно якого позбавлення батьківських прав відповідача є доцільним (а.с.63).

Також колегія суддів не приймає до уваги Витяг із протоколу № 11 засідання опікунської ради при виконавчому комітеті Дачненської сільської ради від 25.02.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 відносно малолітньої доньки ОСОБА_8 (а.с.98-99). Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що жоден із виступів на засіданні комісії не свідчив про те, що відповідач ОСОБА_5 навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

Більше того, ті факти, що ОСОБА_5 перестав надавати матеріальну допомогу дитині з моменту розлучення і залишення сім'ї, спростовується наявними у справі квитанціями про перерахування відповідачем коштів на утримання дитини, про що йшлося вище, а також тим, що позивач ОСОБА_3 не зверталась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів.

З цих підстав колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав правильну оцінку обставинам справи, та дійшов правильного висновку про те, що висновок органу опіки і піклування носить лише рекомендаційний характер, та розцінюється як один із доказів в рамках судового процесу і не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 липня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.10.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра