Справа № 712/9646/17
Провадження № 2/712/153/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2018 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: нотаріус Першої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 31.07.2017 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси Пересунька Я.В. від 5.12.2017 року до справи в якості третьої особи залучено нотаріуса Першої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_5.

Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси Троян Т.Є. від 17.01.2018 року справу прийнято до провадження.

Позивач мотивує позовні вимоги наступним: 22.06.2017 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 у нотаріуса був укладений договір. Позивач стверджує, що вони з відповідачем мали намір укласти договір довічного утримання, оскільки у них була про це розмова. Отець Денісій обіцяв доглядати за нею, купувати продукти харчування та ліки, а також допомагати сплачувати комунальні платежі. Однак зазначила, що відповідач скористався своїм релігійним саном, її станом здоровя та шляхом обману уклав з нею договір купівлі-продажу.

Зазначила, що ніяких коштів від відповідача не отримувала, оскільки наміру продажу квартири не мала, так як має похилий вік й іншого житла, куди б вона могла піти, не має.

Вказала, що про так званий договір купівлі-продажу довідалася, коли відповідач почав переоформляти рахунки по квартирі. На вимогу повернути їй документи, які відповідач викрав, ОСОБА_4 відмовився. Тому вона звернулася до поліції. За її заявою в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження №0005504.

Просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 22.06.2017 року недійсним та повернути їй документи власниці квартири.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач в судовому засіданні додатково зазначила, що між нею та відповідачем в присутності свідків 27.06.2017 року був укладений договір, згідно якого відповідач взяв на себе зобовязання доглядати за нею, приходити до неї, купувати продукти харчування та ліки, підтримувати її при поході до лікаря та в разі її смерті поховати в с. Коробівка Золотоніського району Черкаської області. Тобто вона вважала, що між нею та відповідачем укладений договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу. Відмітила, що у день укладення договору, вони з ОСОБА_4 поїхали до нотаріуса разом. Однак зазначила, що перший нотаріус відмовився посвідчувати договір, а тому вони поїхали до іншого нотаріуса, який і посвідчив укладений між ним договір. Що вона підписувала, не знала, оскільки має поганий зір та погано чує.

Представник позивача в судовому засіданні додатково зазначила, що жодного наміру укладати договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 ОСОБА_3 не мала, та вважала, що між ними фактично укладений договір довічного утримання. А тому просить визнати договір купівлі-продажу недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. Але зазначила, що в даному випадку підходять і статті 229 (вчинення правочину під впливом помилки), 235 (удаваний правочин) Цивільного кодексу України.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Відповідач додатково зазначив, що у травні 2017 року ОСОБА_3 запропонувала подарувати йому своє майно. Однак він відмовився від дарування та в подальшому вони досягли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу квартири. Вказав, що була проведена оцінка квартири, а в подальшому укладений договір купівлі-продажу. На підписанні договору позивач була присутня особисто, нотаріус зачитала їй зміст договору та розяснила його суть, на що жодних зауважень у ОСОБА_3 не було. Вказав, що сплатив позивачці кошти за квартиру згідно оцінки, а саме - першу суму в розмірі 40000 грн. віддав ОСОБА_3 після проведеної оцінки квартири, а іншу суму - в розмірі 35000 грн. віддав після укладення договору купівлі-продажу. Відмітив, що незважаючи на укладення між ним та позивачкою договору купівлі-продажу, він продовжував їй допомагати і коштами, і продуктами, оскільки його церква допомагає нужденним.

Представник відповідача скерувала до суду відзив та додатково зазначила, що спірна квартира № 22, яка розташована за адресою: м. Черкаси по вул. Сумгаїтській, 32 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.06.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за зареєстрованому в реєстрі № 1-1714. Вказала, що представником позивача підставою визнання спірного договору недійсним зазначено введення ОСОБА_3 в оману відповідачем. Однак представник відповідача відмітила, що відповідач в силу свого релігійного сану, приймав сповідь, причащав та всіляко допомагав позивачці. У ході однієї бесіди саме позивачкою було запропоновано відповідачу укласти з нею договір купівлі-продажу, оскільки вона одинока і їй потрібні грошові кошти для забезпечення собі достойної старості, а після продажу квартири вона мала намір поїхати в с. Коробівку Золотоніського району Черкаської області. Відмітила, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладався у державного нотаріуса в присутності сторін, де мається підпис їх обох. А отже, ОСОБА_3 погодилася зі змістом договору та умовами і діяла добровільно.

Третя особа: нотаріус Першої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась. Скерувала клопотання про розгляд справи без її участі.

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 03.08.2017 року задоволена заява позивача про забезпечення позову. В порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до Ухвали Соснівського районного суду м.Черкаси від 17.01.2018 року розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені суду письмові докази, допитавши свідків, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі.

Згідно із статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заяви суд виходить з дизпозитивності прав сторін та того, що згідно зі ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюється судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об`єктивну неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи.

Як видно зі змісту позовних вимог позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 22.06.2017 року.

В обґрунтування позову представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні посилалась на ст.230 Цивільного кодексу України, вказуючи, що договір вчинений під впливом обману. Крім того, також вказувала, що ОСОБА_3 вчинила правочин під впливом помилки (ст.229 ЦК України). Також, надаючи пояснення позивач та представник позивача вказували, на те, що ОСОБА_3 вважала, що насправді укладає договір довічного утримання.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що 22 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованим в реєстрі № 1-1714.

Згідно умов договору ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 прийняв у власність квартиру № 22, що знаходиться у м. Черкаси по вулиці Сумгаїтській у будинку № 32. Вказана квартира продана за 75242,00 гривень. (а.с. 3-5).

Договір у пункті 23 містить підписи сторін. Крім того, відповідно до п.21 договору сторони при підписанні договору підтвердили, що нотаріусом розяснено права та обовязки. Сторонам зрозумілі суть і значення договору, та його правові наслідки.

Крім того, 27.06.2017 року в присутності свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 був укладений письмовий договір між двома сторонами, відповідно до якого ОСОБА_4 купив квартиру у громадянки України ОСОБА_3. Здійснивши куплю-продаж ОСОБА_4 зобовязався доглядати за ОСОБА_3, надавати їй плату за квартиру, приходячи до неї по понеділкам, допомагаючи їй в купівлі харчів та ліків, підтримувати її в поході до лікаря, і поховати її в с. Коробівка Золотоніського району Черкаської області біля її батьків. Вказаний договір підписаний ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в присутності свідків. Факт підписання даного договору сторони не заперечували в судовому засіданні.

Як пояснила позивачка в судовому засіданні, вона не була присутня під час підписання договору купівлі-продажу у нотаріуса. Підписуючи документи не усвідомлювала, що саме вона підписує. Документи для оформлення правочину вона не давала, вони пропали з квартири. Дійсно деякий час відповідач наглядав її, приносив продукти, але продавати квартиру за суму, що вказана у договорі вона не збиралася. Крім того, відповідач скористався тим, що вона є інвалідом по зору та слуху та підписав з нею не той договір.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні додатково пояснивали, що у травні 2017 року позивачка запропонувала подарувати йому свою квартиру. Але вирішили оформити купівлю-продаж. Суму, за яку продана квартира передав позивачу двома частинами, розписка не складалася. Після цього позивач продовжувала жити у квартирі, ніяких перешкод їй не чинилося. В подальшому зявився представник, який веде справу за довіреністю, почались скандали, сварки, подано позов до суду. Підтвердив, що між сторонами був укладений у письмовій формі договір про те, що відповідач зобовязується доглядати за ОСОБА_3, надавати гроші, піклуватися, лікувати та у випадку смерті поховати у с.Коробівка Золотоніського району Черкаської області.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона мешкає в сусідньому з позивачем будинку. Позивачка порадилась з нею щодо переоформлення квартири на відповідача. Після цього бачила, як вони їхали оформляти квартиру, ОСОБА_3 називала відповідача «онуком», вказувала, що давно знає і йому можна довіряти. Після цього свідок бачила документи, та відмітила для себе, що це була купівля-продаж квартири. Але при укладанні договору купівлі-продажу свідок не була присутня. Також засвідчила, що у її присутності після укладання купівлі-продажу, був укладений простий письмовий договір про те, що відповідач буде доглядати за позивачкою. Після оформлення купівлі-продажу ОСОБА_3 продовжує проживати у вказаній квартирі, а відповідач іноді навідував, давав гроші, поки не почався скандал та судова справа.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що є знайомою позивачки. ОСОБА_3 розповідала їй, що оформила з відповідачем купівлю-продаж своєї квартири, а відповідач буде її доглядати та потім поховає у селі. Після оформлення купівлі-продажи відповідач переоформив на себе договори з комунальними службами.

Також в матеріалах справи наявні письмові пояснення ОСОБА_9, яка викликалась в якості свідка, але не зявилась. Суд не бере до уваги вказані пояснення, оскільки дана особа не була допитана під присягою в порядку ст.230 ЦПК України як свідок в судовому засіданні безпосередньо.

Суд, враховуючи зміст та обґрунтування позовних вимог, зазначає наступне.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

За змістом статті 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 20 Постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» надав наступні розяснення.

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Представник позивача в судовому засіданні також вказувала на те, що правочин є удаваним, оскільки насправді сторони мали намір укласти договір довічного утримання.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, тобто, права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд, на підставі статті 235 ЦК України, має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору повинні діяти свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на настання інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наявність умислу на укладення договору купівлі-продажу тільки у однієї із сторін, не є підставою для визнання договору дарування удаваним.

Аналізуючи зміст наведених норм цивільного законодавства, на думку суду, позивач, не визначившись з предметом, підставою позову, способом захисту порушеного цивільного права та в чому полягає таке порушення, відповідно не надав необхідний обсяг доказів на обґрунтування позовних вимог.

Отже виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, змагальності і диспозитивності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем своїх вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. ст. 15, 16, ст.202-205, 215, 216, 229, 230, 235 ЦК України, п.п.19, 20 Постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (18000, АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (18000, АДРЕСА_4, РНОКПП НОМЕР_2) третя особа: нотаріус Першої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 (18000, м.Черкаси, вул.Гоголя, б.228) про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_5, накладених ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 03.08.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Апеляційного суду Черкаської області протягом тридцяти днів з дня її проголошення через Соснівський районний суд м. Черкаси.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 01.10.2018 р.

Головуючий: Т.Є. Троян