Справа № 755/5998/18 Головуючий 1 інстанція - Виниченко Л.М.
Провадження № 22-ц/824/2855/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 13 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АБ КБ «ПриватБанк», звернувсядо суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 15 жовтня 2013 року між банком і відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою» та «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5000 грн. із сплатою 27,6 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідачка зобов'язалвся повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальниця мала своєчасно повертати кредит та проценти щомісячними платежами, однак не виконувала цих обов'язків в повному обсязі, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість, яка станом на 01 квітня 2018 року становить 98190,15 грн., з яких тіло кредиту - 4917,94 грн., проценти - 84027,79 грн., пеня 4092,51 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 4651,91 грн. Посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитом в розмірі 98190,15 грн. та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 13 липня 2018 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПриватБанку борг у розмірі 98190,15 грн. та судовий збір у розмірі 1762 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин справи, які суд визнав встановленими, порушенням судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що банк безпідставно збільшив розмір процентної ставки, не повідомивши про це у встановленому договором

- 2 -

прорядку позичальницю, що у свою чергу призвело до штучного збільшення боргу за процентами, який неспівмірно більший за розмір боргу по тілу кредиту. Суд помилково взяв до уваги Умови та правила надання банківських послуг, не з'ясувавши чи саме ці Умови мали на увазі сторони при підписанні анкети-заяви, а не їх чергову редакцію. Суд не застосував строк позовної давності про що вона просила у заяві, прийшовши до хибних висновків про його переривання.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» копію ухвали про відкриття провадження та скарги отримав, відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 98190,15 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 жовтня 2013 року відповідачка ОСОБА_3 з метою отримання банківських послуг звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і підписала анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачці грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5000 грн. з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії картки, а саме по жовтень 2015 року, що стверджується копією анкети-заяви, розрахунком боргу та копією кредитної картки (а.с.6, 50).

Отже, між сторонами виникли права і обов'язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, передбачених ст.1054 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_3 користувалася кредитними коштами та здійснювала періодичне погашення кредиту в середньому розмірі від 400 грн. до 3500 грн., що стверджується наданим банком розрахунком (а.с.4-5).

Також судом встановлено, що останнє погашення кредиту позичальницею відбулося 29 серпня 2014 року на суму 700 грн., після чого оплати на погашення не проводилися, окрім

- 3 -

однієї на суму 7,49 грн. 10 червня 2015 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновків, що позичальниця ОСОБА_3 не виконала обумовлених кредитним договором обов'язків по внесенню щомісячних платежів на погашення кредиту і після закінчення строку дії кредитної картки (строку надання кредиту) має заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача як кредитора і необхідність їх захисту шляхом повернення боргу за кредитним договором.

Такі висновки суду є правильними, відповідають обставинам справи і вимогам закону. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Проте, колегія суддів не може погодитися із визначеним судом розміром боргу за кредитним договором, оскільки суд допустив наступні порушення норм матеріального права.

Стягуючи борг за процентами в розмірі 84027,79 грн. тапеню за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 4092,51 грн., суд не звернув уваги, що дані суми обраховані банком за період по 01 квітня 2018 року, хоча строк дії договору, який відповідає строку дії кредитної картки, закінчися у жовтні 2015 року.

При цьому суд не врахував, що право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом у жовтні 2015 року строку кредитування, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.

Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно ч.1 ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов'язання

За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов'язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18).

Отже, суд невірно застосував положення ст.ст.546, 549, 550, 551 ,1048 ЦК України.

Окрім того, стягуючи із відповідачки пеню в сумі 4092,51 грн. та штрафи: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 4651,91 грн. суд залишив поза увагою положення ст.61Конституції України, зідно яких ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником

- 4 -

зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, а також те, що згідно ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, зокрема недотримання строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, суперечить положенням ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Вирішуючи спір, суд допустив порушення норм матеріального права, що регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність тривалістю один рік (ч.2 ст.258 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, який передбачає повернення боргу частинами, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту несплати окремого платежу.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де Велика Палата зазначила, що встановлення у договорі окремих зобов'язань, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування(п.63).

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

З матеріалів справи вбачається, що повернення відповідачкою кредитних коштів мало здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів, а відтак з урахуванням письмової заяви відповідачки про застосування строку позовної давності, суд мав застосувати цей

- 5 -

строк, чого не зробив.

При цьому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що строк позовної давності перервався з огляду на сплату відповідачкою платежу 10 червня 2015 року в розмірі 7,49 грн., оскільки як вище вказувалося перебіг позовної давності за щомісячними платежами визначається з моменту несплати кожного платежу, а відтак сплата частини коштів може свідчити лише про переривання за окремим платежем, а не за боргом вцілому.

Окрім того, з огляду на те, що строк виконання зобов'язання ОСОБА_3 було встановлено в межах строку дії картки до жовтня 2015 року, а банк звернувся з позовом у квітні 2018 року, суд помилково не застосував згідно заяви відповідачки річний строк для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлений ч.2 ст.258 ЦК України.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру боргу за кредитним договором, який підлягає стягенню з відповідачки на користь банку.

Відповідно до наданого банком розрахунку, суд стягує на користь банку у межах строку позовної давності за період із квітня 2015 року (позов подано у квітні 2018 року) по жовтень 2015 року (строк дії договору, який відповідає строку дії кредитної картки):

- борг за тілом кредиту у розмірі 4917,94 грн.;

- борг за процентами у розмірі 4145,10 грн.

Загальна сума боргу за кредитом, яка підлягає стягненню становить 9063,04 грн.

Суд відмовляє у стягненні із ОСОБА_3 пені у розмірі 4092,51 грн., з огляду на пропуск банком річного строку позовної давності, бо як вище вказувалося позов подано у квітні 2018 року, а строк дії договору, який відповідає строку дії кредитної картки, закінчився у жовтні 2015 року.

Вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення штрафів: процентна складова 673,84 долари США і фіксована частина 31,28 доларів США задоволенню не підлягають як такі, що суперечать вимогам закону.

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України суд зменшує розмір судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 13 липня 2018 року змінити, стягнувши із ОСОБА_3 (мешкає за адресою: 01001 АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження:

- 6 -

м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 9063 гривень 04 коп., яка включає тіло кредиту - 4917 гривень 94 коп. та проценти - 4145 гривень 10 коп., а також судовий збір у розмірі 906 гривень 30 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: