Справа № 466/8067/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарі Павлишин К.І.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідачі ПАТ «Львівгаз», Кабінет Міністрів України,

міський голова Львова ОСОБА_2

треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

представники ПАТ «Львівгаз» - ОСОБА_9, ОСОБА_10,

ОСОБА_11

представник Кабінету Міністрів України - ОСОБА_12

представник міського голови Львова ОСОБА_2 ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовами ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» про зобовязання до припинення дискримінації, зловживання монопольним становищем та незаконної примусової підприємницької діяльності, про визнання права на споживання газу і опалення квартири згідно виконавчого листа суду та індивідуальне опалення квартири з встановленим індивідуальним газовим котлом, про відновлення становища, яке існувало до неправомірного припинення газопостачання в квартиру, шляхом зобовязання до відновлення газопостачання і експлуатації газопроводу і встановлених в квартирі газових приладів, про відшкодування майнової і моральної шкоди, які заподіяні внаслідок неправомірного припинення газопостачання в квартиру,

до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними дій чи бездіяльності Кабінету Міністрів України, визнання протиправними дозволів на припинення газопостачання побутовим споживачам газу і на здійснення незаконної примусової підприємницької діяльності та зобовязання до вчинення дій,

до міського голови Львова ОСОБА_2 про визнання незаконною організацію виконання положень ст. ст. 7, 15, 16, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», положень «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17 травня 2005 року, та визнання протиправними дій і особистої бездіяльності,

у с т а н о в и в :

29 грудня 2014 року ОСОБА_1 в порядку захисту прав споживачів предявив в Шевченківський районний суд м. Львова позов до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (далі - ПАТ «Львівгаз») про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірним припиненням газопостачання в квартиру (єдиний унікальний номер справи 466/9329/14-ц).

Як на підставу своїх вимог зазначав, що він зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до виконавчого листа, виданого Личаківським районним судом м. Львова 18 червня 1999 року, а також відповідно до «Правил надання населенню послуг з газопостачання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 9 грудня 1999 року, та чинних на той час Типових договорів ПАТ «Львівгаз» (раніше ВАТ «Львівгаз») надавало йому послуги з газопостачання.

З часу відновлення в 1999 році постачання газу ПАТ «Львівгаз» не надавав йому належної, своєчасної та достовірної інформації щодо якихось нових умов газопостачання, не пропонував здійснити переукладення договору, а тому діяли ті умови, які існували на момент відновлення газопостачання в 1999 році.

Однак 30 листопада 2012 року, в порушення умов існуючого укладеного публічного договору, під приводом вигаданих незаконних звинувачень, у спосіб зловживання монопольним становищем, ПАТ «Львівгаз» в односторонньому порядку здійснило відключення постачання газу в займану його сімєю квартиру з тих причин, що він, споживач газу ОСОБА_1, 28 листопада 2012 року відмовився сплачувати керівникам ПАТ «Львівгаз» хабарі за користування індивідуальним опаленням квартири, яке було зроблено як законна заміна кахельних пічок на один газовий котел після рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 1999 року.

Він, позивач, є пенсіонером, має вік понад 70 років, та внаслідок неправомірного припинення постачання газу в квартиру йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що він щоденно несе втрати немайнового характеру, змушений постійно звертатись в різні установи з заявами і скаргами за захистом своїх прав та вже третю зиму переносить фізичні і моральні страждання через незаконні дії керівників ПАТ «Львівгаз», які, з метою отримання незаконних доходів-хабарів, неправомірно і умисно прийняли рішення про припинення газопостачання з 30 листопада 2012 року.

Умови публічної діяльності та публічних договорів, а також «Правила надання населенню послуг з газопостачання», затверджені постановами Кабінету Міністрів України №2246 від 9 грудня 1999 року та №938 від 5 липня 2006 року, надають зобовязання керівникам ПАТ «Львівгаз» безперервно забезпечувати газопостачання і опалення квартир споживачів та передбачають відповідальність за ненадання, несвоєчасне надання і за надання недостовірної інформації споживачам газу.

20 березня 2014 року колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області було ухвалено судове рішення, яким дії ПАТ «Львігаз» по відключенню газопостачання в квартиру були визнані неправомірними. Проте, ПАТ «Львівгаз» проігнорувало вищевказане рішення суду, яке вступило в законну силу, та продовжує вигадувати йому, позивачу, різні незаконні звинувачення.

Просив врахувати наведені в цій позовній заяві факти та ухвалити рішення про стягнення з ПАТ «Львівгаз» 100 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірним припинення газопостачання в займану його сімєю квартиру АДРЕСА_1.

27 січня 2015 року, 17 лютого 2015 року, 20 квітня 2015 року, 25 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 подав доповнення до позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, в яких, з урахуванням зазначених в цих заявах обставин, просив ухвалити рішення про стягнення з відповідача на його користь 200 000,00 грн. компенсації за заподіяну моральну шкоду.

10 серпня 2015 року ОСОБА_1 в порядку захисту прав споживачів предявив в Шевченківський районний суд м. Львова позов до ПАТ «Львівгаз» про відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірним припиненням газопостачання в квартиру (єдиний унікальний номер справи 466/6201/15-ц).

В обгрунтування своїх вимог також зазначав, що він зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до виконавчого листа, виданого Личаківським районним судом м. Львова 18 червня 1999 року, а також відповідно до «Правил надання населенню послуг з газопостачання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 9 грудня 1999 року, та чинних на той час Типових договорів ПАТ «Львівгаз» (раніше ВАТ «Львівгаз») надавало йому послуги з газопостачання.

З часу відновлення в 1999 році постачання газу ПАТ «Львівгаз» не надавав йому належної, своєчасної та достовірної інформації щодо якихось нових умов газопостачання, не пропонував здійснити переукладення договору, а тому діяли ті умови, які існували на момент відновлення газопостачання в 1999 році.

30 листопада 2012 року, в порушення умов існуючого укладеного публічного договору, під приводом вигаданих незаконних звинувачень, у спосіб зловживання монопольним становищем з протиправним впливом на суди та суддів, ПАТ «Львівгаз» в односторонньому порядку здійснило відключення постачання газу в займану його сімєю квартиру.

20 березня 2014 року колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області було ухвалено інше судове рішення, яким дії ПАТ «Львігаз» по відключенню газопостачання в квартиру були визнані неправомірними. Проте, ПАТ «Львівгаз» проігнорувало вищевказане рішення суду, яке вступило в законну силу, та продовжувало вигадувати йому, позивачу, різні незаконні звинувачення, щоб скасувати зазначене вище рішення, що призвело до нового рішення Шевченківського районного суду м. Львова та окремої ухвали цього ж суду від 22 червня 2015 року в цивільній справі №466/8067/14-ц.

На протязі двох років судових розглядів керівники та юристи ПАТ «Львівгаз» не змогли надати доказів на підтвердження того, що він, споживач газу ОСОБА_1, сам порушував умови укладеного в 1999 року договору чи заподіяв ПАТ «Львівгаз» шкоди.

Той факт, що ПАТ «Львівгаз» погоджувалося на умови договору згідно виконавчого листа Личаківського районного суду м. Львова від 18 червня 1999 року, підтверджують квитанції проведення ним оплати за спожитий газ. Така оплата ним, позивачем, проводилась з 1999 року до 30 листопада 2012 року, коли газопостачання було незаконно припинено та висунуто вимоги оплати нових дуже коштовних послуг, які не були передбачені умовами укладеного договору у 1999 році.

Вважає, що маючи судові рішення від 20 березня 2014 року та від 22 червня 2015 року, він, позивач, як споживач газу, вправі вимагати відшкодування майнової шкоди, яка заподіяна йому внаслідок неправомірного припинення постачання газу та розмір такої шкоди повинен визначатись згідно норм, визначених у Типових договорах, що діяли згідно названої вище постанови Кабінету Міністрів України №2246 від 9 грудня 1999 року, як неустойка в розмірі двократної вартості обсягу недовідпущеного газу за період з 30 листопада 2012 року по серпень 2015 року.

Згідно квитанцій оплати за газ за період з серпня 2011 року по серпень 2012 року його сімєю було спожито 1658 куб.м газу. Недовідпущено за період з 30 листопада 2012 рок по серпень 2015 року - 4558 куб.м газу, двократний розмір становить 9116 куб.м газу, вартість якого за цінами 2012 року становить 4912 грн.

З огляду на такі факти, просив ухвалити рішення про стягнення з ПАТ «Львівгаз» на його користь 4912 грн. у відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірним припиненням газопостачання, або зобовязати відповідача здійснити постачання на таку ж суму.

02 жовтня 2015 року та 24 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 подав до суду доповнення до позовної заяви про відшкодування майнової шкоди, в яких уточнив і збільшив свої позовні вимоги, та просить ухвалити рішення про відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірним припиненням відповідачем газопостачання в займану його сімєю квартиру АДРЕСА_1, відповідно до умов чинних Типових договорів, що діяли згідно постанови Кабінету Міністрів України №2246 від 9 грудня 1999 року, або відповідно до положень ч.ч.3,4,5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з розрахунку за період з 30 листопада 2012 року по день винесення судового рішення.

14 серпня 2015 року позивач ОСОБА_1 також звернувся в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до ПАТ «Львівгаз» про припинення дій, які порушують права, та примусове виконання обовязку в натурі (єдиний унікальний номер справи 466/6363/15-ц), в якому, з урахуванням поданої 14 вересня 2015 року заяви про уточнення і збільшення позовних вимог, просить ухвалити рішення, яким:

- визнати незаконними і протиправними дії керівників ПАТ «Львівгаз» по умисному приховуванню належних експлуатаційних документів по вул. П.Мирного,19 (кв.№1 і кв.№2) в м. Львові, за якими слюсарі ВАТ «Львівгаз», а пізніше слюсарі ПАТ «Львівгаз», реально проводять з 1999 року технічне обслуговування системи газопостачання;

- визнати незаконними і протиправними дії та рішення керівників ПАТ «Львівгаз» щодо використання постанови Кабінету Міністрів України №119 від 22 лютого 2012 року без укладення відповідного договору, як дозвіл на незаконні звинувачення його, ОСОБА_1, у самовільних діях, якщо в нього були укладені інші умови договору згідно ухваленого в 1999 році рішення Личаківського районного суду м. Львова та виконавчого листа цього ж суду від 18 червня 1999 року;

- припинити зловживання монопольним становищем монополіста ПАТ «Львівгаз», яке незаконно приховує свої технічні експлуатаційні документи, за якими здійснювалось обслуговування газопроводів та газових приладів в квартирах №1 та №2 по вул. П.Мирного,19 в м. Львові, щоб шляхом обману вимагати неіснуючу у споживача технічну документацію та незаконно звинувачувати для вимагання величезних грошових коштів;

- зобовязати керівників ПАТ «Львівгаз» примусово виконати обовязок в натурі надати суду та копію йому, ОСОБА_1, реальних експлуатаційних документів, за якими слюсарі ПАТ «Львівгаз» зобовязані були проводити технічне обслуговування внутрішньобудинкових газопроводів та газових приладів, із схемами їх встановлення та змінами, по вул. П.Мирного,19 (кв.№1 і кв.№2) в м. Львові, що може визначатись технічним і експлуатаційним паспортами.

В обгрунтування таких вимог, крім раніше наведених обставин, які викладені в його позовних заявах про відшкодування моральної та майнової шкоди (справи №466/9329/14-ц та № 466/6201/15-ц) покликався, зокрема, на те, що навколо діяльності ПАТ «Львівгаз» та діяльності всього житлового господарства м. Львова продовжує діяти корупція, в умовах якої здійснюється обман споживачів та вимагання коштів без надання належних послуг.

Відповідно до норм, які передбачені Положенням про технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання жилих будинків, Правилами утримання жилих будинків, Правилами безпеки систем газопостачання та усіма Типовими договорами з питань газопостачання, відповідач - ПАТ «Львівгаз» в своєму Управлінні експлуатації газового обладнання жилих будинків (УЕГГ м. Львова) повинен мати копії технічних паспортів та експлуатаційного паспорту газового обладнання будинків, оскільки технічна експлуатація та технічне обслуговування не може проводитись щороку у м. Львові з 1945 року по даний час без наявності такої технічної документації. В таку технічну документацію повинні вноситись всі зміни щодо проведених ремонтів та згідно з нею визначають необхідність проведення нових ремонтів.

З часу укладення договору та відновлення газопостачання на підставі виконавчого листа Личаківського районного суду м. Львова від 18 червня 1999 року ВАТ «Львівгаз», а пізніше - ПАТ «Львівгаз» отримувало від нього, споживача газу ОСОБА_1, кошти за спожитий газ та повинно було внести відповідні зміни в технічний чи експлуатаційний паспорт на будинок №19 по вул. П. Мирного в м. Львові та відомості про встановлення газового лічильника в займаній його сімєю квартирі №2 цього будинку.

Однак, зловживаючи своїм монопольним становищем, керівники ПАТ «Львівгаз» безпідставно звинувачують споживачів газу у тому, що в споживачів відсутні експлуатаційні паспорти. В інших цивільних справах, які є в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова він, позивач, подав більше 20-ти клопотань про витребування у ПАТ «Львівгаз» технічної документації (технічного та експлуатаційного паспортів) на будинок АДРЕСА_2, однак відповідач такі клопотання не виконує та продовжує звинувачувати в тому, що саме він, позивач, повинен мати таку технічну документацію. Вважає такі дії керівників ПАТ «Львівгаз» дискримінацією, зловживанням монопольним становищем та незаконною примусовою підприємницькою діяльністю тощо, а тому змушений звернутись в суд.

Крім цього, 26 травня 2014 року позивач ОСОБА_1 в порядку захисту прав споживачів предявив в Шевченківський районний суд м. Львова позов до ПАТ «Львівгаз» (єдиний унікальний номер справи - 466/3376/14-ц), в якому, з урахуванням поданої 18 травня 2015 року заяви про уточнення і конкретизації предмету, підстави і суті позовних вимог, посилаючись на неправомірне припинення відповідачем постачання газу в займану його сімєю квартиру№2 по вул. П.Мирного, 19 в м. Львові та порушення вимог законодавства, яке регулює надання населенню послуг з газопостачання і захист прав споживачів, просив ухвалити рішення, яким:

- відновити становище, яке існувало до порушення права та до неправомірного припинення з 30 листопада 2012 року газопостачання в квартиру АДРЕСА_3 в умовах ухваленого рішення суду від 20 березня 2014 року та відповіді НКРЕ від 27 червня 2014 року і відмови керівників ПАТ «Львівгаз» розглядати по суті законно поставлених питань скаргами від 01 липня 2014 року та від 21 січня 2015 року;

- надати рішенням суду зобовязання з примусового виконання обовязку керівникам ПАТ «Львівгаз» виконувати договірні обовязки, прийняті за рішенням суду від 24 травня 1999 року, від 18 червня 1999 року та виконавчого листа від 18 червня 1999 року, які реально діяли до 30 листопада 2012 року, але неправомірно були припинені ПАТ «Львівгаз».

29 липня 2014 року позивач ОСОБА_1 в порядку захисту прав споживачів також предявив в Шевченківський районний суд м. Львова позов до ПАТ «Львівгаз» (єдиний унікальний номер справи - 466/5296/14-ц), в якому, з урахуванням поданої 13 травня 2015 року заяви про уточнення і конкретизації предмету, підстав і суті позовних вимог, просив ухвалити рішення, яким:

- визнати неправомірними дії чи бездіяльність керівників ПАТ «Львівгаз», які після рішення суду від 20 березня 2014 року та відповіді НКРЕ від 27 червня 2014 року відмовляються по суті технічних питань та незаконного вимагання коштів розглядати законно подані ним скарги від 01 липня 2014 року та від 21 січня 2015 року;

- визнати неправомірними дії керівників ПАТ «Львівгаз» щодо відмови визнати, що у 1999 році був укладений публічний договір згідно рішень суду від 24 травня 1999 року, від 18 червня 1999 року, виконавчого листа від 18 червня 1999 року та факту оплати за газ до незаконного припинення газопостачання з 30 листопада 2012 року;

- в умовах ухваленого рішення суду від 20 березня 2014 року, відповіді НКРЕ від 27 червня 2014 року та відмови керівників ПАТ «Львівгаз» розглядати скарги від 01 липня 2014 року та від 21 січня 2015 року, прийняти рішення суду з примусового обовязку керівникам ПАТ «Львівгаз» виконувати договірні обовязки, прийняті за рішенням суду від 24 травня 1999 року, 18 червня 1999 року та виконавчого листа від 18 червня 1999 року.

Крім цього, 13 листопада 2014 року ОСОБА_1 в порядку захисту прав споживачів звернувся в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до ПАТ «Львівгаз» (єдиний унікальний номер справи - 466/8067/14-ц), в якому, з урахуванням поданої 18 травня 2015 року заяви про уточнення і конкретизації предмету, підстав і суті позовних вимог, а також з урахуванням залучення до участі в справ в якості співвідповідача Кабінету Міністрів України і вступом в справу ряду третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, просив ухвалити рішення, яким:

- на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати несправедливим і недійсним застосування щодо нього, споживача газу ОСОБА_1, положень нових умов договорів згідно постанов Кабінету Міністрів України №938 від 05 липня 2006 року та №119 від 22 лютого 2012 року, які він оскаржує та яких він не укладав і не підписував, оскільки він, ОСОБА_1, отримував газ відповідно до умов законно укладеного договору за рішеннями суду від 24 травня 1999 року, від 18 червня 1999 року, виконавчого листа від 18 червня 1999 року, відповідно до яких припинення газопостачання було можливим лише за відсутності тяги димоходів та наявності витоків газу.

Під час судового розгляду вказані цивільні справи №466/3376/14-ц, №466/5296/14-ц та №466/8067/14-ц ухвалами Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2015 року та від 19 березня 2015 року були обєднані в одне провадження з присвоєнням справі єдиного унікального номеру №466/8067/14-ц.

22 червня 2015 року Шевченківським районним судом м Львова у зазначеній вище обєднаній цивільній справі №466/8067/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Львівгаз», Кабінету Міністрів України, третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 було ухвалено рішення, яким позов задоволено частково.

Зокрема, вищевказаним рішенням було зобовязано ПАТ «Львівгаз» відновити газопостачання квартири АДРЕСА_4 та внести зміни в проектну документацію внутрішнього газопостачання квартири за рахунок виконавця. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Крім цього, за результатами розгляду цивільної справи №466/8067/14-ц Шевченківським районним судом м. Львова 22 червня 2015 року постановлено окрему ухвалу з приводу неналежного виконання працівниками ПАТ «Львівгаз» окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_14 «Львівгаз» було відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м Львова від 22 червня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року було частково задоволено касаційну скаргу ПАТ «Львівгаз». Цією ухвалою, зокрема, було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2015 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В процесі судового розгляду ухвалами Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2017 року вищезазначені цивільна справа №466/9329/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Львівгаз» про відшкодування моральної шкоди від 29 грудня 2014 року та цивільна справа №466/6201/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Львівгаз» про відшкодування майнової шкоди від 10 серпня 2015 року, а також ухвалою цього ж суду від 12 січня 2017 року цивільна справа №466/6363/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Львівгаз» про припинення дій, які порушують права, та примусове виконання обовязку в натурі від 14 серпня 2015 року буди обєднані в одне провадження з раніше обєднаною ухвалами суду від 19 лютого 2015 року та від 19 березня 2015 року цивільною справою №466/8067/14-ц за позовами ОСОБА_1 до ПАТ «Львівгаз», Кабінету Міністрів України, третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними умов договору, відновлення становища з газопостачання, визнання дій неправомірними та зобовязання до вчинення дій, в якій ухвалені рішення суду першої інстанції від 22 червня 2015 року та ухвала апеляційної інстанції від 24 грудня 2015 року були скасовані ухвалою суду касаційної інстанції від 25 травня 2016 року.

Вказаними вище ухвалами від 03 січня 2017 року та від 12 січня 2017 року обєднаній цивільній справі за всіма позовами ОСОБА_1 було присвоєно єдиний унікальний номер справи №466/8067/14-ц.

В подальшому, в ході судового розгляду позивач ОСОБА_1 в порядку ст. 31 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), неодноразово, а саме, 13 січня 2017 року, 03 квітня 2017 року, 10 квітня 2017 року, 17 травня 2017 року, 22 травня 2017 року, 23 травня 2017 року та 11 серпня 2017 року подавав до суду доповнення і уточнення своїх позовних заяв до відповідачів ПАТ «Львівгаз» та Кабінету Міністрів України, а також до залученого за його клопотання до участі в справі в якості відповідача міського голови Львова ОСОБА_2, в яких уточнював та збільшував свої позовні вимоги.

В своїх остаточних позовних вимогах до ПАТ «Львівгаз» від 11 серпня 2017 року просить ухвалити рішення, яким:

- у відповідності до ч.5, ч.6 ст. 13 ЦК України зобовязати ПАТ «Львівгаз» припинити дискримінацію та зловживання монопольним становищем і очевидно незаконну примусову «підприємницьку діяльність» проти нього, абонента-споживача газу ОСОБА_1, з метою вимагання примусових непотрібних послуг для одержання коштів, непередбачених укладеним договором у 1999 році, бо аналогічний газопровід діє в квартирі АДРЕСА_5 та в інших будинках і квартирах м. Львова, що дозволено органами місцевого самоврядування в 1975 році, в 1991 році та в 2012 році, але що незаконно спрямовано проти нього, позивача, з метою одержання неправомірної вигоди через обман суду незаконними звинуваченнями і підробленим Актом від 08 серпня 2008 року, оскільки ПАТ «Львівгаз» у 2008 році не існувало, а безпека споживання газу була підтверджена Актом №100400 від 20 вересня 2012 року та жодних правил і «самовільних дій», передбачених умовами укладеного договору згідно рішень суду та виконавчого листа від 18 червня 1999 року, він, ОСОБА_1, не вчиняв і не порушував;

- визнати за ним, абонентом - споживачем газу ОСОБА_1, право на споживання газу і опалення квартири згідно виконавчого листа від 18 червня 1999 року (а.с.67 т.4) і індивідуального опалення газовим котлом, що безпечно працювало спочатку в Галицькому районі м. Львова з 2000р, а з 2003р - в Сихівському районі м. Львова по вул. П.Мирного 19 кв.№ 2 до 30 листопада 2012 року, без звинувачень зі сторони ВАТ «Львівгаз», яке перевіряло безпеку і експлуатацію встановлених газових приладів до 18 листопада 2010 року, та передано ПАТ «Львівгаз», що правильно зясував суд для постановлення рішення суду від 20 березня 2014 року та ухвали Вищого суду від 12 червня 2014 року;

- відновити становище, яке існувало до неправомірних звинувачень, незаконного порушення договірних обовязків і припинення газопостачання АДРЕСА_6 в м Львові з 30 листопада 2012 року через судове зобовязання ПАТ «Львівгаз» відновити газопостачання та експлуатацію газопроводу і встановлених газових приладів АДРЕСА_2, які перевірялись на небезпеку витоків газу і тягу димоходів, що експлуатувалось згідно рішень суду від 24 травня 1999 року, від 18 червня 1999 року та виконавчого листа від 18 червня 1999 року, але незаконно було припинено з 30 листопада 2012 року вигадками порушення п.4.5.7. Правил ПБСГ, що наказом Міністра енергетики №285 від 15 травня 2015 року визнано як незаконні, бо ніяк не стосуються побутових споживачів природного газу;

- вирішити відшкодування завданої матеріальної і моральної шкоди згідно законодавства і окремо поданих позовів, клопотань, доказів та наданих окремо розяснень щодо завданих шкод. За вперте продовження у 2017 році різних перешкод, завдання фізичних і душевних страждань, йому пенсіонеру 74 років ОСОБА_1, злочинний експеримент на його виживання, створення небезпеки для життя, щоб довести його до застуди, хвороби, інсульту - інфаркту - фізичного знищення через відмову їм сплачувати хабарі з 2012 року по 2017 рік за своє право на життя, то суму відшкодування моральної шкоди він збільшує до 300 000 грн.

В своїх остаточних позовних вимогах до Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2017 року просить ухвалити рішення, яким:

- визнати протиправними дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, його дозвіл припиняти газопостачання побутовим споживачам газу зимами 2012 року - 2017 року для зловживання монопольним становищем ПАТ «Львівгаз» і дозвіл на незаконну примусову «підприємницьку» діяльність проти права вибору споживачів газу, хоча немає «ринку природного газу», немає ніякого контролю та відповідальності, що суперечить нормам ст.42, ст.116 ОСОБА_15 України;

- зобовязати Кабінет Міністрів України в межах норм ст.42, ст. 116 ОСОБА_15 України вирішити виконання державних обовязків монополістом ПАТ «Львівгаз» і відповідальність за невиконання постанови Кабінету Міністрів України №758 від 1 жовтня 2015 року, оскільки по вул. П.Мирного 19 кв.№2 в м. Львові вперто з 2012 року по 2017 рік створюють перешкоди в отриманні побутового газу для опалення квартири.

В своїх остаточних позовних вимогах до міського голови Львова ОСОБА_2 просить ухвалити рішення, яким:

- рішенням суду відповідно норм п.10 ч.2 ст.16 ЦК України визнати незаконною таку організацію виконання норм ст.7, ст.15, ст.16, ст.20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» та «Правил утримання жилих будинків», що дозволяють зловживання монопольною владою ПАТ «Львівгаз», обман і агресивні дії проти споживачів газу через відсутність технічних і експлуатаційних паспортів у виконавця послуг ПАТ «Львівгаз», що відбувається з дозволу міського голови Львова ОСОБА_2, який не виконує своїх обовязків, визначених нормами ч.4, ч.5 ст.42 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», бо немає контролю за виконання норм і вимог ст.ст.1.2.3,4, 5,7,8,9.13, 15, 16,20,21,26 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», «Правил утримання жилих газифікованих будинків» від 17 травня 2005 року;

- рішенням суду відповідно норм п.10 ст.16 ЦК України та ч.4,ч.5 ст.42 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» визнати незаконними дії чи особисту бездіяльність міського голови Львова ОСОБА_2, як керуючого міськвиконкомом, засіданнями міської ради, розпорядника бюджетних коштів, від якого залежить розгляд скарг від громадян та виконання норм особливо ст.15 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» та «Правил утримання жилих будинків», залежить наявність технічних і експлуатаційних паспортів у виконавців послуг, надання мінімальних норм житлово - комунальних послуг, опалення квартир, виконання норм ст.5, ст.28 та інших Закону України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримав, покликаючись на доводи та обставини, які викладені в його позовних заявах, уточненнях і доповненнях до них, а також в багаточисельних клопотаннях, в яких він просив суд обєктивно зясувати при ухваленні рішення всі фактичні обставини справи та подані ним докази, які свідчать про підставність та обгрунтованість його позовних вимог.

Представники ПАТ «Львівгаз» ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечили, покликаючись на доводи та обставини, які викладені в долучених до матеріалів справи письмових запереченнях та додаткових поясненнях.

В письмових запереченнях на позови ОСОБА_1 та своїх поясненнях представники відповідача, зокрема, зазначили, що згідно проектно-технічної документації на проведення капітального ремонту газової мережі житлового будинку №19 по вул. П. Мирного в м. Львові, виготовленої у 1975 році, в квартирі №2, в якій проживає сімя позивача ОСОБА_1, на площі кухні в експлуатації була газова плита ПГ-4 та проточний газовий водонагрівач. Опалення квартири здійснювалось за допомогою чотирьох кахельних печей.

При проведенні інвентаризації за вказаною адресою 08 серпня 2008 року працівниками ПАТ «Львівгаз» було виявлено встановлену у ванній кімнаті газову колонку та додатково встановлено на площі кухні АГВ2, про що було складено відповідний акт.

При проведенні перевірки 14 квітня 2011 року газової мережі за цією ж адресою повторно зафіксовано самовільне встановлення АГВ2, про що складено акт, та абоненту ОСОБА_1 пропонувалось провести відключення подачі газу на неоформлений котел, однак останній від цього відмовився.

Впродовж 2010-2011рр. позивач ОСОБА_1 неодноразово попереджався про необхідність оформлення газових приладів, однак жодних дій з метою приведення газової мережі у відповідність до вимог «Правил безпеки систем газопостачання» він не вчинив.

27 серпня 2012 року працівниками Сихівської районної служби газопостачання УЕГГ м. Львова проводилось планове технічне обслуговування газопроводів та газового обладнання житлового будинку №19 по вул. П. Мирного в м. Львові, однак доступ до своєї квартири ОСОБА_1 не був забезпечений. В звязку з недопуском для проведення обстеження газової мережі, за самовільне встановлення опалювального котла та відповідно до п.6 «Правил надання населенню послуг з газопостачання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 9 грудня 1999 року, працівниками Сихівської районної служби газопостачання УЕГГ м. Львова того ж дня було припинено подачу газу в квартиру АДРЕСА_1.

20 вересня 2012 року, у звязку з численними скаргами ОСОБА_1 у ПАТ «Львівгаз» та досягнутими домовленостями під час особистого прийому у голови Львівської обласної держадміністрації, керівництвом ПАТ «Львівгаз» було прийнято рішення про тимчасове відновлення газопостачання в квартиру позивача, а також дано попередження ОСОБА_1 про необхідність виготовлення проектно-технічної документації на реконструкцію газової мережі.

Того ж дня, після створення доступу до помешкання і відновлення газопостачання, були зафіксовані наступні порушення: самовільне встановлення двохфункційного котла на площі кухні додатково до ПГ, ГК, КП-4шт.; самовільну заміну ПГ4 на ПГ2 «Gorenje»; заміну газової колонки типу ВПГ на ВПГ «Vaillant» і встановлення її у ванній кімнаті.

Газова мережа в квартирі змонтована на різьбових зєднаннях, котел підключений на несертифікований шланг.

19 листопада 2012 року позивача ОСОБА_1 було знову попереджено про виявлені порушення та вказано на шляхи їх усунення.

29 листопада 2012 року, після забезпечення позивачем доступу до своєї квартири, працівниками Сихівської районної служби газопостачання УЕГГ м. Львова було підтверджено, що ОСОБА_1 раніше проведено втручання в існуючу газову мережу, а саме: самовільне встановлення двохфункційного котла типу«Viessmann» і заміна плити газової ПГ-4 на ПГ-2 «Gorenje» на площі кухні; встановлення проточного газового водонагрівача типу «Vaillant» у приміщенні ванної кімнати. Вимогами п.6.2 ДБН В2.5.-20-2001 (розділ «Газопостачання»), затверджених наказом Держбуду України від 23 квітня 2001 року №101, які введені в дію з 1 серпня 2001 року, передбачено, що розміщення газових приладів в санітарних вузлах не допускається. Абонентом самовільно демонтовано частину газопроводу до чотирьох кахельних печей із встановленням заглушки, яку опломбувати неможливо через відсутність отвору на заглушці. Позивач ОСОБА_1 не дозволив припинити подачу газу на самовільно встановлений двохфункційний газовий котел і його було попереджено, що у разі недопуску до закриття АГВ2К 30 листопада 2012 року буде припинена подача газу на квартиру в цілому. Оскільки такий допуск забезпечено не було, тому 30 листопада 2012 року при виїзді на місце працівниками Сихівської районної служби газопостачання УЕГГ м. Львова було здійснено відключення квартири позивача ОСОБА_1 від газопостачання в цілому.

При цьому, ОСОБА_1 неодноразово попереджалось, які дії необхідно вчинити для усунення порушень та відновлення газопостачання. Позивач ОСОБА_1 самовільно провів реконструкцію газової мережі з встановленням газових приладів, що є порушенням п.4.5.7. (переміщення і заміна газових приладів та апаратів проводяться спеціалізованими підприємствами газового господарства та газовими службами підприємств з урахуванням вимог нормативних документів та внесення змін в технічну документацію) «Правил безпеки систем газопостачання України», затверджених Держкомнаглядохоронпраці №254 від 01 жовтня 1997 року. Якщо технічні умови створені ще попередніми власниками, то відповідно, споживач повинен їх дотримуватись. Проте через самовільне втручання в газову мережу та проведення заміну одних газових приладів на інші, встановлення нових (не передбачених старим проектом) необхідно розробити нові умови.

Просять також врахувати наведені в письмових запереченнях рішення судів по інших справах з ОСОБА_1 до ПАТ «Львівгаз», якими у задоволенні його позовів було відмовлено, оскільки ці рішення мають відношення до даної справи та у відповідності до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, які встановлені такими рішеннями, не доказуються при розгляді інших справ.

Крім цього, просять врахувати, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні тощо. Позивач ОСОБА_1 відповідно до ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не навів жодної підстави для понесення відповідальності, а тому всі його вимоги до ПАТ «Львівгаз» вважають безпідставними та їх задоволенні просять відмовити.

Представник Кабінету Міністрів України ОСОБА_12 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зіславшись на долучені до матеріалів справи письмові заперечення, та зокрема, пояснила, що у відповідності до ст. 113 ОСОБА_15 України та ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі виконавчої влади, а згідно з п.2 ст. 116 ОСОБА_15 України він вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина. Одним із повноважень Кабінету Міністрів України відповідно до абз.5 п.1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» є сприяння розвитку підприємництва на засадах рівності перед законом усіх форм власності та соціальній спрямованості національної економіки, здійснює заходи щодо демонополізації та антимонопольного регулювання економіки, розвитку конкуренції та ринкової інфраструктури. Згідно з абз.3 п.3 ч.1 ст. 20 цього ж Закону Кабінет Міністрів України у сферах правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, зокрема, вживає заходів щодо захисту прав і свобод, гідності, життя і здоровя людини та громадянина від протиправних посягань, охорони власності та громадського порядку, забезпечення пожежної безпеки, боротьби із злочинністю, запобігання і протидії корупції. Позивачем ОСОБА_1 не подано жодних і належних доказів, які б вказували на порушення Кабінетом Міністрів України законодавства України та доказів того, що Кабінет Міністрів України будь-яким чином порушив його права, свободи чи охоронювані законом інтереси.

Представник міського голови Львова ОСОБА_2 ОСОБА_13 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 до міського голови Львова не визнав, покликаючись на доводи, які викладені в долученому до матеріалів справи письмову запереченні. Зокрема, пояснив, що згідно зі ст. 28 Закону України «Про захист прав споживачів» органи місцевого самоврядування з метою захисту прав споживачів мають право створювати при їх виконавчих органах структурні підрозділи з питань захисту прав споживачів. Відповідно до ухвали Львівської міської ради №505 від 26 травня 2015 року «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату та її виконавчих органів» затверджено структуру виконавчих органів Львівської міської ради. Враховуючи затверджену структуру у складі виконавчих органів немає інспекції, управління, департаменту чи іншого структурного підрозділу щодо захисту прав споживачів. Виходячи зі змісту вищевказаної ст. 28 Закону України «Про захист прав споживачів» створювати підрозділи з питань захисту прав споживачів є правом, а не обовязком Львівської міської ради. Повноваження сільського, селищного, міського голови передбачені ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою до повноважень таких голів не відноситься здійснення контролю щодо захисту прав споживачів чи обовязок створення підрозділів з питань захисту прав споживачів згідно приписів ст. 28 Закону України «Про захист прав споживачів». У відповідності до вимог ст. 26 Закону України «Про захист прав споживачів» забезпечення реалізації державної політики щодо захисту прав споживачів та здійснення державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів. Серед таких органів, зокрема, існує державна інспекція України з питань захисту прав споживачів у Львівській області, до якої позивач ОСОБА_1 вправі звернутись за захистом своїх прав. Вважає, що позивач ОСОБА_1 не надав належних доказів того, які б вказували на те, що міський голова Львова ОСОБА_2 бездіяв та не аргументував, в чому полягає невиконання міським головою Львова положень Закону України «Про захист прав споживачів». Просить у задоволенні позовних вимог до міського голови Львова ОСОБА_2 відмовити за їх безпідставністю.

Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Треті особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не зявились, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому порядку.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представників ПАТ «Львівгаз» ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, представника Кабінету Міністрів України ОСОБА_12, представника міського голови Львова ОСОБА_2 ОСОБА_13, третю особу без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4, зясувавши обставини, на які учасники справи та їх представники покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Приписами ст. 3 ОСОБА_15 України визначено, що людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Згідно з положеннями ст. 8 ОСОБА_15 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_15 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_15 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_15 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_15 України гарантується.

Відповідно до вимог ст. 19 ОСОБА_15 України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_15 та законами України.

У відповідності до ст. 22 ОСОБА_15 України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст. 58 ОСОБА_15 України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований та проживає в приватизованій чотирикімнатній квартирі АДРЕСА_1. Вказана квартира належить йому, його дружині - ОСОБА_16, та донькам ОСОБА_17 і ОСОБА_18 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №Г-19762 від 21 липня 1998 року, виданого на підставі розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ОСОБА_19 народних депутатів №399 від 21 липня 1998 року.

24 травня 1999 року Личаківським районним судом м. Львова було ухвалено рішення в цивільній справі №2-22/1999р. за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної державної адміністрації, ВАТ «Львівгаз», Львівського обласного управління соцзахисту населення про захист прав споживача.

Вищевказаним рішенням позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано за ним та членами його сімї право на звернення та отримання житлово-комунальних субсидій, визнано відсутність боргу за споживання природного газу станом на 01.05.1995 року та відновлено його порушене право споживача газу. Крім цього, даним рішенням суду було зобовязано ВАТ «Львівгаз» прийняти в експлуатацію газовий лічильник в АДРЕСА_7 та укласти з ним угоду на споживання газу у відповідності до чинного законодавства з моменту встановлення і прийняття в експлуатацію газового лічильника, а також покладено окремі обовязки на Львівську обласну державну адміністрацію щодо здійснення контролю за наданням ОСОБА_1 послуг на споживання газу зі сторони ВАТ «Львівгаз» та Торгового дому «Львівгаз» на умовах, передбачених чинним законодавством, та ін.

На підставі рішення Личаківського районного суд м. Львова від 24 травня 1999 року та ухвали цього ж суду від 18 червня 1999 року про розяснення рішення суду, яка була винесена за заявою ОСОБА_1 та набрала законної сили 28 червня 1999 року, Личаківським районним судом м. Львова було видано виконавчий лист про зобовязання ВАТ «Львівгаз» прийняти в експлуатацію та підключити до системи газопостачання газовий лічильник в квартирі АДРЕСА_3, укласти з ОСОБА_1 угоду на споживання газу у відповідності до чинного законодавства по діючих тарифах та цінах на газ, встановлених Кабінетом Міністрів України з моменту встановлення і підключення газового лічильника, незалежно від наявності чи відсутності боргів, яких згідно рішення суду у позивача немає.

На виконання зазначених вище рішення і ухвали Личаківського районного суду м. Львова та виданого на їх підставі виконавчого листа працівниками ВАТ «Львівгаз» 02 серпня 1999 року газопостачання в квартирі АДРЕСА_3, в якій проживає сімя позивача ОСОБА_1, було відновлено. Однак письмової угоди на споживання газу у відповідності до чинного законодавства по діючих тарифах та цінах на газ, яку суд зобовязав ВАТ «Львівгаз» укласти з ОСОБА_1, укладено не було.

Між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ «Львівгаз» фактично склались договірні відносини в сфері надання послуг з газопостачання, за якими ВАТ «Львівгаз» здійснював постачання газу в квартиру АДРЕСА_1, а позивач ОСОБА_1, як споживач, здійснював оплату за спожитий газ.

Вищевказані обставини підтверджується поясненнями в судовому засіданні позивача ОСОБА_1, представників ПАТ «Львівгаз», долученими до справи письмовими доказами, та ці обставини ніким з учасників справи не оспорювались.

Положеннями ст. 4 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинної станом на 1999 рік, було передбачено, що цивільні права і обовязки зокрема виникають: з угод передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок інших дій громадян і організацій.

Приписами ст. 11 ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Судом також встановлено, що згідно проектно-технічної документації на проведення капітального ремонту газової мережі житлового будинку №19 по вул. П. Мирного в м. Львові, виготовленої у 1975 році, в квартирі №2, в якій проживає сімя позивача ОСОБА_1, була встановлена газова плита ПГ-4 та проточний газовий водонагрівач (газова колонка). Опалення квартири здійснювалось за допомогою чотирьох кахельних печей.

Ці обставини підтверджуються поясненнями позивача ОСОБА_1, представників ПАТ «Львівгаз» та долученими до справи копіями Акту технічної прийомки і введення в експлуатацію газової проводки від 19 червня 1975 року, Акту прийомки в експлуатацію газового обладнання жилих будинків і комунально-побутових підприємств від 19 червня 1975 року та вказані обставини також ніким з учасників процесу в судовому засіданні не оспорювались.

Як вбачається з пояснень позивача ОСОБА_1 в 2000 році ним дійсно, з залученням спеціалістів в сфері газового господарства, було проведено втручання в існуючу газову мережу займаної ним квартири та встановлено на площі кухні двохфункційний котел типу «Viessmann», замінено існуючу в приміщенні кухні плиту газову ПГ-4 на ПГ-2 «Gorenje», а також здійснено встановлення у ванній кімнаті проточного газового водонагрівача типу «Vaillant», замість проточного водонагрівача, який там стояв раніше. Про проведення такої заміни газових приладів та встановлення двохфункційного котла для опалення квартири було відомо слюсарям та керівництву ВАТ «Львівгаз», з приводу цього ніхто йому ніяких претензій не висловлював та ВАТ «Львівгаз» продовжував надавати послуги з газопостачання, а він, ОСОБА_1, проводив оплату за спожитий газ.

У відповідності до вимог ст. 3 ЦК України, яка визначає загальні засади цивільного законодавства, такими засадами, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить ОСОБА_15 України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до ОСОБА_15 України та цього Кодексу. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Відповідно до вимог ст. 5 цього Кодексу акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

9 грудня 1999 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №2246 «Про затвердження Правил надання населенню послуг з газопостачання» (з наступними змінами і доповнення), яка регулювала відносини, що склалися між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ «Львівгаз, а пізніше з ПАТ «Львівгаз», та була чинною до часу прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №442 від 13 липня 2016 року «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 9 грудня 1999 року було затверджено «Правила надання населенню послуг з газопостачання» та покладено на Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, надання розяснень щодо застосування цих Правил.

Відповідно до п. 3 «Правил надання населенню послуг з газопостачання» постачання природного газу, а також скрапленого газу від групових резервуарних установок здійснюється безперервно відповідно до Правил безпеки систем газопостачання, що затверджуються Держнаглядохоронпраці, та цих Правил.

Положеннями п.6 «Правил надання населенню послуг з газопостачання» було передбачено випадки, коли газопостачання на обєкт та/або газові прилади і пристрої споживача припиняється.

Зокрема, згідно з п. 6 Правил газопостачання припиняється у разі: проведення планово-профілактичного обслуговування та/або капітального ремонту систем газопостачання; ліквідації наслідків аварій, спричинених надзвичайними ситуаціями техногенного, природного або екологічного характеру, та проведення ремонтно-відновних робіт; порушення споживачем строків сплати за надані послуги з газопостачання; самовільного використання газу споживачем; порушення споживачем Правил безпеки газопостачання, що створює загрозу виникнення аварійної ситуації; подання споживачем письмової заяви про припинення газопостачання.

Постановою Кабінету Міністрів України №165 від 17 лютого 2010 року «Про внесення змін до Правил надання населенню послуг з газопостачання» п. 6 цих Правил було доповнено новими абзацами, згідно з якими газопостачання також припиняється у разі: самовільного підключення газових приладів і пристроїв споживача до системи газопостачання; зривання або пошкодження пломб на запірних пристроях, засувках на вводі в будинок, пошкодження або зняття інвентарних заглушок тощо.

Відповідно до п.п. 29, 32 «Правил надання населенню послуг з газопостачання» споживач та газопостачальник зобовязані неухильно дотримуватись вимог Правил безпеки систем газопостачання.

Згідно з положеннями п. 31 «Правил надання населенню послуг з газопостачання» газопостачальна організація має припиняти постачання газу споживачеві у випадках, передбачених у пункті 6 цих Правил.

Положеннями п.4.5.7. «Правилам безпеки систем газопостачання України», затверджених наказом Державного комітету України по нагляду за охороною праці №254 від 01 жовтня 1997 року і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15 травня 1998 року за №318/2758, які були чинні на час спірних правовідносин, передбачалось, що переміщення і заміна газових приладів і апаратів провадяться спеціалізованими підприємствами газового господарства або газовими службами підприємств з урахуванням вимог нормативних документів і внесенням змін в технічну документацію.

При цьому, пунктом 4.5.7 Правил безпеки не було передбачено припинення газопостачання у разі здійснення переміщення і заміни газових приладів і апаратів не спеціалізованими підприємствами газового господарства або газовими службами підприємств.

Пунктом 4.5.11 Правил безпеки передбачено, що відключенню від системи газопостачання з установкою заглушки підлягають прилади і апарати, в яких не забезпечена герметичність і які мають несправну автоматику безпеки, а також несправні димоходи, вентиляційні канали і їх оголовки.

З огляду на наведені вище акти цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що така правова підстава для припинення газопостачання, як порушення споживачем Правил безпеки газопостачання, може мати місце лише у тому випадку, коли таке порушення створює виникнення аварійної ситуації.

Що стосується самовільного підключення газових приладів і пристроїв споживача до системи газопостачання, то, враховуючи передбачені ст. 5 ЦК України приписи щодо дії актів цивільного законодавства у часі, такі дії споживача могли слугувати підставою для відключення газопостачання лише у разі, коли вони були вчинені після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №165 від 17 лютого 2010 року «Про внесення змін до Правил надання населенню послуг з газопостачання», якою було доповнено п.6 цих Правил і вперше передбачено таку підставу для припинення газопостачання.

При цьому, суд приймає до уваги також те, що наказом Державної акціонерної холдингової компанії «Укргаз» за №35 від 30 липня 1997 року було затверджено «Положення про технічне обслуговування внутршіньобудинкових систем газопостачання житлових будинків, громадських будівель, підприємств побутового та комунального призначення», дія якого поширювалась на спеціалізовані підприємства газопостачання та газифікації цієї компанії, та воно було обовязковим для інших підприємств, установ, організацій, що експлуатують внушньобудинкові системи газопостачання, а також для окремих громадян, які мають житлові будинки (квартири) або їх частину на праві приватної власності, і на які відкрито особовий рахунок.

Приписами п. 4.9. цього Положення було передбачено, що самовільно встановлене або непридатне до подальшої експлуатації газове обладнання, а також прилади з відводом продуктів згоряння у димові канали, в яких відсутня тяга повинні відключатися з оформленням відповідного акта.

Однак наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №230 від 10 травня 2018 року, на виконання абзацу третього пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», згідно з яким на міністерства та інші органи виконавчої влади було покладено обовязок забезпечити постійний перегляд виданих нормативно-правових актів з метою приведення їх у відповідність з Констиуцією та законами України, іншими актами законодавства, Конвенцією про захист прав людини і основоположених свобод1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_19 України, та зобовязаннями України у сфері європейської інтеграції та правом Європейського Союзу, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, вищевказаний наказ Державної акціонерної холдингової компанії «Укргаз» за №35 від 30 липня 1997 року, який не є актом цивільного законодавства, був визнаний таким, що втратив чинність.

Як зазначалось вище, з пояснень позивача ОСОБА_1 вбачається, що в 2000 році ним, із залученням спеціалістів в сфері газового господарства, було проведено втручання в існуючу газову мережу займаної ним квартири та встановлено на площі кухні двохфункційний котел типу «Viessmann», замінено існуючу в приміщенні кухні плиту газову ПГ-4 на ПГ-2 «Gorenje», а також здійснено встановлення у ванній кімнаті проточного газового водонагрівача типу «Vaillant», замість проточного водонагрівача, який там стояв раніше. Про проведення такої заміни газових приладів та встановлення двохфункційного котла для опалення квартири було відомо слюсарям та керівництву ВАТ «Львівгаз», з приводу цього ніхто йому ніяких претензій не висловлював та ВАТ «Львівгаз», а пізніше ПАТ «Львівгаз» продовжував надавати послуги з газопостачання, а він, ОСОБА_1, проводив оплату за спожитий газ до часу відключення 30 листопада 2012 року газопостачання в кватиру №2 по вул. П.Мирного,19 в м. Львові.

До матеріалів справи долучена копія акту інвентаризації, складеного працівниками ВАТ «Львівгаз» ОСОБА_19 та ОСОБА_14 від 08.08.2008 року, з якого вбачається, що при проведенні інвентаризації опалювальної площі (газових приладів) АДРЕСА_6, ними було виявлено, що ГК встановлено у ванній кімнаті та АГВ2К додатково встановлено на площі кухні, що підтверджує вищезазначені пояснення позивача ОСОБА_1

Судом також встановлено, що 22 жовтня 2010 року та 15 квітня 2011 року начальником Сихівської районної служби газопостачання ПАТ «Львівгаз» ОСОБА_20 на адресу позивача ОСОБА_1 скеровувались письмові попередження, в яких зазначалось про те, що ним в квартирі АДРЕСА_1 самовільно встановлено газові прилади, що є грубим порушенням ПБСГ України п.п.4.5.7., 1.4.5. У випадку не оформлення приладів газопостачання буде припинено в порядку, передбаченому законодавством з подальшою передачею позову до суду, та відновлення газопостачання буде здійснено лише після реєстрації приладів та відшкодування витрат на відключення і підключення газу.

З долученої до справи копії Акту №100400, складеного представником ПАТ «Львівгаз» ОСОБА_15 20 вересня 2012 року, вбачається, що газопостачання в квартиру №2 по вул. П.Мирного.19 в м. Львові, (після його припинення 27 серпня 2012 року) було відновлено. В Акті вказано, що в роботі є ПГ-2 «Горіння», ГК «Вайлант», АГВ2К «Вісман» 24 Кв, 4 КП, а також зазначено, що перевірено на щільність газову мережу, запірну арматуру і витоків газу немає. Перевірено наявність тяги в димових та вентиляційних каналах і тяга на час перевірки наявна. Крім цього, заначено, що дано інструктаж з правил безпечного користування газовими приладами.

В судовому засіданні також встановлено, що після відновлення газопостачання в квартиру позивача ОСОБА_1, 19 листопада 2012 року начальником Сихівської районної служби газопостачання ПАТ «Львівгаз» ОСОБА_20 на адресу позивача знову було скеровано попередження, в якому зазначалось про самовільне проведення позивачем реконструкції газової мережі в займаній ним квартирі, що є порушенням п.4.5.7. Правил безпеки систем газопостачання України, та пропонувалось провести реєстрацію встановлених газових приладів (ПГ, ГК, АГВ2К), подати зазначені в попередженні документи, які необхідні для такої реєстрації, отримати технічні умови, розробити робочий проект на газифікацію у спеціалізовані проектній організації та ін. Крім цього, його було попереджено, що у випадку неоформлення газових приладів, газопостачання буде припинено 29.11.2012 року.

З Акту №029817, складеного представниками ПАТ «Львівгаз» Карпо та ОСОБА_15 29 листопада 2012 року, вбачається, що в квартирі позивача ОСОБА_1 на площі кухні було виявлено не зареєстрований АГВ2К «Вісман», самовільний демонтаж абонентом частини газопроводу до 4 КП з встановленням заглушки, яку опломбувати технічно неможливо у звязку з відсутністю отвору на заглушці. В даному Акті вказано, що абонент не дозволив припинити подачу газу на АГВ2К та його попереджено, що у разі недопуску до закриття АГВ2К 30 листопада 2012 року буде припинено подачу газу на квартиру в цілому, а також зазначено, що перевірено на щільність газову мережу, запірну арматуру, витоків газу немає, що перевірено наявність тяги в димових та вентиляційних каналах і тяга на час перевірки наявна, та що дано інструктаж з правил безпечного користування газовими приладами.

З долученої до справи копії Акту №029819 від 30 листопада 2012 року, складеного представниками ПАТ «Львівгаз» ОСОБА_15 і Карпо, вбачається, що вказаного числа було припинено подачу газу в квартиру позивача ОСОБА_1 у звязку з недопуском до закриття АГВ2К.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями представників ПАТ «Львівгаз» та долученими до справи копіями вищевказаних попереджень від 22 жовтня 2010 року, 15 квітня 2011 року, 19 листопада 2012 року та копій актів №100400 від 20 вересня 2012 року, №029817 від 29 листопада 2012 року та №029819 від 30 листопада 2012 року.

Із змісту зазначених вище актів, складених працівниками ВАТ «Львівгаз» та ПАТ «Львівгаз», не вбачається, що позивачем ОСОБА_1 було допущено таке порушення «Правил безпеки газопостачання України», яке створює виникнення аварійної ситуації, та яке могло бути підставою для припинення газопостачання.

Аналізуючи встановлені судом обставини, зібрані у справі докази та названі вище норми цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що працівниками ПАТ «Львівгаз» 30 листопада 2012 року було безпідставно припинено постачання газу в квартиру №2 по вул. П.Мирного.19 в м. Львові, в якій проживає сімя позивача ОСОБА_1

Неправомірність дій ПАТ «Львівгаз» по припиненню газопостачання до квартири АДРЕСА_1 була також встановлена рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2014 року в цивільній справі №466/5937/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Львівгаз», в якій він просив визнати незаконними дії працівників та керівників ПАТ «Львівгаз» з приводу зобовязання його провести проектно-технічну документацію реконструкції газової мережі, визнати незаконними дій відповідача щодо вимог сплати коштів за реєстрацію газових приладів, визнати незаконними тлумачення відповідачем слів «самовільних дій споживача газу», визнати незаконними будь-які обмеження при укладенні договору після судового рішення від 24 травня 1999 року.

Вищевказаним рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2014 року, яке було залишено без зміни ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2014 року, позов ОСОБА_1 було задоволено частково та визнано неправомірними дії ПАТ «Львівгаз» по припиненню газопостачання до квартири АДРЕСА_1, що належить позивачу ОСОБА_1

Як вбачається з пояснень представників ПАТ «Львівгаз» відновлення постачання газу в квартиру позивача ОСОБА_1 на підставі цього рішення здійснено не було, оскільки позивач ОСОБА_1 таких вимог не заявляв та суд своїм рішення не зобовязував ПАТ «Львівгаз» відновити подачу газу в квартиру №2 по вул. П.Мирного19 в м. Львові.

Положеннями ч.1 ст. 15, п.п.1,4,5 ч.2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути: визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обовязку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за ним права на споживання газу та опалення квартири АДРЕСА_1 відповідно до виконавчого листа, виданого Личаківським районним судом м. Львова 28 червня 1999 року в справі №2-715/1999р. на підставі ухвали цього ж суду від 18 червня 1999 року про розяснення рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 1999 року, визнання за ним права на індивідуальне опалення цієї квартири з встановленим індивідуальним газовим котлом марки «Viessmann Vіtopend», відновлення становища, яке існувало до припинення 30 листопада 2012 року газопостачання до квартири АДРЕСА_1 шляхом зобовязання ПАТ «Львівгаз» відновити газопостачання та експлуатацію газопроводу і встановлених газових приладів в квартирі АДРЕСА_1 є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

При цьому, суд приймає до уваги те, що в період 2012-2017рр. позивач ОСОБА_1 предявляв ряд інших позовів до ПАТ «Львівгаз» про захист своїх прав, порушених відповідачем внаслідок неправомірного припинення постачання газу в належну йому на праві спільної власності квартиру №2 по вул. П.Мирного.19 в м. Львові. У задоволенні таких позовів йому було відмовлено та рішеннями судів, які набрали законної сили та копії яких долучено до матеріалів справи, встановлено ряд фактів, які відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Однак згідно з приписами до ч.7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Крім цього суд вважає такими, що підлягають до часткового задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, виходячи з наступного.

Положеннями п. 9 ч.2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до приписів ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктами 5 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами і доповненнчями) передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити рішенні відповідні мотиви.

З пояснень позивача ОСОБА_1І вбачається, що неправомірними діями працівників ПАТ «Львівгаз» по відключенню газопостачання до займаної ним квартири АДРЕСА_8, йому також заподіяна моральна (немайнова) шкода, яка полягає в тому, що він, будучи особою похилого віку, тривалий час несе втрати немайнового характеру, змушений постійно звертатись в різні установи з заявами і скаргами за захистом свої прав та вже декілька опалювальних періодів переносить фізичні і моральні страждання через незаконні дії керівників ПАТ «Львівгаз», які, з метою отримання незаконних доходів-хабарів, неправомірно і умисно прийняли рішення про припинення газопостачання.

Враховуючи характер і тривалість душевних страждань, яких позивач ОСОБА_1 зазнав з припиненням газопостачання в займану ним квартиру, істотність вимушених змін у його житті, ступінь вини відповідача в заподіянні шкоди, а також ступінь вини самого позивача в недодержанні процедури реконструкції газової мережі та встановлення газових приладів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині слід задовольнити частково.

Що стосується інших позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Львівгаз», а саме про зобовязання ПАТ «Львівгаз» припинити дискримінацію та зловживання монопольним становищем і очевидно незаконну примусову «підприємницьку діяльність» проти нього, ОСОБА_1, про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, а також його позовних вимог до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними дії чи бездіяльності Кабінету Міністрів України і зобовязання до вчинення дій, та його позовних вимог до міського голови Львова ОСОБА_2 про визнання незаконною організацію виконання норм ст.7, ст.15, ст.16, ст.20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» та «Правил утримання жилих будинків», яка дозволяє зловживання монопольною владою ПАТ «Львівгаз», обман і агресивні дії проти споживачів газу через відсутність технічних і експлуатаційних паспортів у виконавця послуг ПАТ «Львівгаз», про визнання незаконними дій чи особистої бездіяльності міського голови Львова ОСОБА_2, як керуючого міськвиконкомом, засіданнями міської ради, розпорядника бюджетних коштів, від якого залежить розгляд скарг від громадян та виконання норм особливо ст.15 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» та «Правил утримання жилих будинків», залежить наявність технічних і експлуатаційних паспортів у виконавців послуг, надання мінімальних норм житлово - комунальних послуг, опалення квартир, виконання норм ст.5, ст.28 та інших Закону України «Про захист прав споживачів», то такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ст. 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.2 цієї статті у справах про дискримінацію позивач зобовязаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Згідно з приписами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У відповідності до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Згідно з положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 22 цього Кодексу особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у звязку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Приписами ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено права та обовязки споживачів.

Згідно з положеннями цієї вказаної статті, споживачі, зокрема, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на:

- захист своїх прав державою;

- належну якість продукції та обслуговування;

- безпеку продукції;

- необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця);

- відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону;

- звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Споживачі зобовязані:

- перед початком експлуатації товару уважно ознайомитися з правилами експлуатації, викладеними в наданій виробником (продавцем, виконавцем) документації на товар;

- користуватися товаром згідно з його цільовим призначенням та дотримуватися умов (вимог, норм, правил), встановлених виробником товару (виконавцем) в експлуатаційній документації;

- з метою запобігання негативним для споживача наслідкам використання товару - застосовувати передбачені виробником в товарі засоби безпеки з дотриманням передбачених експлуатаційною документацією спеціальних правил, а в разі відсутності таких правил в документації - дотримуватися звичайних розумних заходів безпеки, встановлених для товарів такого роду.

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_1 не навів суду переконливих доказів, які б доводили, що він особисто в повній мірі та належним чином виконував свої обовязки, як споживач газу, а також, що внаслідок вчинення працівниками ПАТ «Львівгаз» 30 листопада 2012 року дій по припиненню газопостачання до квартири АДРЕСА_1, такими діями йому були заподіяні матеріальні збитки.

Ним також не наведено доказів на підтвердження факту вчинення працівниками ПАТ «Львівгаз» якихось дій щодо нього, як людини, які могли б визнаватись як дискримінаційні, а також не надано доказів, що стверджують про те, що ПАТ «Львівгаз» зловживає монопольним становищем і здійснює незаконну примусову підприємницьку діяльність.

Відповідно до положень ст. 113 ОСОБА_15 України та ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі виконавчої влади. Одним із повноважень Кабінету Міністрів України відповідно до абз.5 п.1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» є сприяння розвитку підприємництва на засадах рівності перед законом усіх форм власності та соціальній спрямованості національної економіки, здійснення заходів щодо демонополізації та антимонопольного регулювання економіки, розвитку конкуренції та ринкової інфраструктури. Згідно з абз.3 п.3 ч.1 ст. 20 цього ж Закону Кабінет Міністрів України у сферах правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, зокрема, вживає заходів щодо захисту прав і свобод, гідності, життя і здоровя людини та громадянина від протиправних посягань, охорони власності та громадського порядку, забезпечення пожежної безпеки, боротьби із злочинністю, запобігання і протидії корупції.

В ході судового розгляду справи позивачем ОСОБА_1 не було подано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що Кабінетом Міністрів України були порушені вимоги законів України в сфері регулювання ринку природного газу чи постачання такого газу населенню, а також доказів того, що Кабінет Міністрів України будь-яким чином порушив його особисті права, свободи чи охоронювані законом інтереси.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди.

Згідно зі ст. 28 Закону України «Про захист прав споживачів» органи місцевого самоврядування з метою захисту прав споживачів мають право створювати при їх виконавчих органах структурні підрозділи з питань захисту прав споживачів.

За змістом вищевказаної ст. 28 Закону України «Про захист прав споживачів» створення підрозділів з питань захисту прав споживачів є правом, а не обовязком Львівської міської ради.

Судом встановлено, що відповідно до ухвали Львівської міської ради №505 від 26 травня 2015 року «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату та її виконавчих органів», копія якої долучена до матеріалів справи, затверджено структуру виконавчих органів Львівської міської ради.

Враховуючи затверджену структуру у складі виконавчих органів Львівської міської ради немає інспекції, управління, департаменту чи іншого структурного підрозділу щодо захисту прав споживачів.

Повноваження сільського, селищного, міського голови передбачені ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою до повноважень таких голів не відноситься здійснення контролю щодо захисту прав споживачів чи обовязок створення підрозділів з питань захисту прав споживачів згідно приписів ст. 28 Закону України «Про захист прав споживачів».

У відповідності до вимог ст. 26 Закону України «Про захист прав споживачів» забезпечення реалізації державної політики щодо захисту прав споживачів та здійснення державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів. Серед таких органів, зокрема, існує державна інспекція України з питань захисту прав споживачів у Львівській області.

Ні положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ні «Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17 травня 2005 року, на які покликається позивач ОСОБА_1 в обгрунтування своїх вимог до міського голови Львова ОСОБА_2, також не передбачено обовязку міського голови на здійснення нагляду чи контролю за діяльністю підприємств в сфері постачання природного газу населенню та додержання цими підприємствами актів цивільного законодавства в даній сфері підприємницької діяльності.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не надав належних доказів того, які б вказували на те, що міський голова Львова ОСОБА_2 вчинив якійсь дії чи проявив особисту бездіяльність, яка призвела до припинення газопостачання в займану ним квартиру АДРЕСА_1, та не довів відповідними доказами, в чому саме полягало невиконання міським головою Львова положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 3, 8, 19, 22, 42, 58, 116 ОСОБА_15 України, ст. ст. 4, 6 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст. ст. 3, 4, 5, 11, 12, 13, 15, 16, 17, 22, 23 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 28 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1, 2 3, 4, 5, 7, 8, 9, 13, 15, 16, 20, 21, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про ринок природного газу», «Правилами надання населенню послуг з газопостачання», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 09 грудня 1999 року (з наступними змінами і доповненнями), «Правилами безпеки систем газопостачання України», затвердженими Державним комітетом України по нагляду за охороною праці №254 від 01 жовтня 1997 року і зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 15 травня 1998 року за №318/2758, «Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17 травня 2005 року і зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за №927/11207, постановою Кабінету Міністрів України №758 від 01 жовтня 2015 року «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обовязків на субєктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносин у перехідний період)», суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на споживання газу та опалення квартири АДРЕСА_1 відповідно до виконавчого листа, виданого Личаківським районним судом м. Львова 28 червня 1999 року в справі №2-715/1999р. на підставі ухвали Личаківського районного суду м Львова від 18 червня 1999 року про розяснення рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 1999 року, та право на індивідуальне опалення цієї квартири з встановленим індивідуальним газовим котлом марки «Viessmann Vіtopend».

Відновити становище, яке існувало до припинення газопостачання квартири АДРЕСА_1 30 листопада 2012 року, та зобовязати публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» відновити газопостачання та експлуатацію газопроводу і встановлених газових приладів в квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн. (тридцять тисяч гривень) у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірного припинення газопостачання в квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 а саме: до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» про зобовязання до припинення дискримінації, зловживання монопольним становищем і незаконної примусової підприємницької діяльності та відшкодування майнової шкоди, до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними дій чи бездіяльності Кабінету Міністрів України, визнання протиправними дозволів на припинення газопостачання побутовим споживачам газу і на здійснення незаконної примусової підприємницької діяльності та зобовязання до вчинення дій, до міського голови Львова ОСОБА_2 про визнання незаконною організацію виконання положень ст. ст. 7, 15, 16, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», положень «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17 травня 2005 року, та визнання дій і особистої бездіяльності протиправними відмовити у звязку з їх безпідставністю.

Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» судовий збір в доход держави в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок)

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса місця проживання: 79026, АДРЕСА_9;

відповідачі:

- публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», адреса місцезнаходження: 79039, м. Львів вул. Золота,42, ;

- Кабінет Міністрів України, адреса місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. Грушевського,12/2;

- міський голова Львова ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, службова адреса: 79008, м. Львів. пл. Ринок,1;

треті особи без самостійних вимог:

- ОСОБА_3, адреса місця проживання: 79005, АДРЕСА_10;

- ОСОБА_4, 79019, м. Львів, а/с №2816;

- ОСОБА_5, адреса місця проживання: 79016, АДРЕСА_11;

- ОСОБА_6, адреса місця проживання: 79019, АДРЕСА_12;

- ОСОБА_7, адреса місця проживання: 79070, АДРЕСА_13;

- ОСОБА_8, адреса місця проживання: 79066, м. Львів, вул. Зелена,391.

Повний текст рішення складено 22 жовтня 2018 року.

Суддя ОСОБА_21