№ 201/448/17
провадження 2/201/271/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу у Дніпропетровській області ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування по закону і стягнення витрат та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу у Дніпропетровській області ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 січня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування по закону і стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися, ОСОБА_2 заявив зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування та стягнення витрат; ухвалою суду вказані позови були обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач ОСОБА_1 в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5. 06 травня 2014 року ОСОБА_5 помер, а 24 червня 2014 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 заяву про прийняття спадщини, копії Свідоцтва про смерть серії І-КИ № 567889, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 37711146 від 24 червня 2014 року та Заяви про прийняття спадщини від 24 червня 2014 року надані. Право на спадщину ОСОБА_1 не визнається та оспорюється його братом, ОСОБА_2 (відповідач), який дізнавшись про те, що ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини, звернувся до нього із позовом про усунення від права на спадкування. Рішенням Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/5587/15-ц від 30 червня 2016 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування залишено без задоволення. 07 грудня 2016 року представник ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку квартири № 567, що знаходиться в будинку № 40 на проспекті Героїв в м. Дніпро Дніпропетровської області після смерті батька ОСОБА_1 - ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року та отримав від нотаріуса постанову від 07 грудня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 73125841 від 16 листопада 2016 року, право власності на квартиру № 567, що знаходиться в будинку № 40 на проспекті Героїв в м. Дніпро Дніпропетровської області зареєстровано за ОСОБА_5. Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка), будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку (ч.. 1, 3 ст. 1241 ЦК України). Обов'язкова частка ОСОБА_1 у спадщині, що відкрилась після смерті ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року, складає ? у спадковому майні із урахуванням інших спадкоємців першої черги (ОСОБА_2С.).

У встановлений строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус не оформив свідоцтво через відсутність певних правовстановлюючих документів про реєстрацію квартири. Звернення до третьої особи (нотконтори) ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і був вимушений звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на вказане житло у вказаній ним частині в порядку спадкування за законом, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Проти зустрічного позову не заперечував і просив рішення стосовно нього винести на розсуд суду.

Представник відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_1 не заперечував і просив рішення з цього приводу винести на розсуд суду, зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважав їх обгрунтованими, права цього позивача дійсно були порушені, просив зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Треті особи приватний нотаріус і ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду погодилися з викладеними в позовах обставинами, підтвердивши правильність викладеного і свою згоду, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і просив слухати без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідачів, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5: копія Свідоцтва про народження серії ЯЛ № 711530 додається. 06 травня 2014 року ОСОБА_5 помер, а 24 червня 2014 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 заяву про прийняття спадщини, копії Свідоцтва про смерть серії І-КИ № 567889, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 37711146 від 24 червня 2014 року та Заяви про прийняття спадщини від 24 червня 2014 року надані. Право на спадщину ОСОБА_1 не визнається та оспорюється його братом, ОСОБА_2 (відповідач), який дізнавшись про те, що ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини, звернувся до нього із позовом про усунення від права на спадкування. Рішенням Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/5587/15-ц від 30 червня 2016 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування залишено без задоволення, копії рішення Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/5587/15-ц від 30 червня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року надано. 07 грудня 2016 року представник ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку квартири № 567, що знаходиться в будинку № 40 на проспекті Героїв в м. Дніпро Дніпропетровської області після смерті батька ОСОБА_1 - ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року та отримав від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру, копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 грудня 2016 року надана.

Із вищезазначеної постанови вбачається, що: 13 травня 2014 року до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 надійшла поштою від ОСОБА_3 заява від 12 травня 2014 року про прийняття спадщини після смерті його дідуся ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року, на підставі цієї заяви 13 травня 2014 року було відкрито спадкову справу за № 10/2014 після смерті ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року; згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було встановлено, що на день смерті ОСОБА_5 є чинним заповіт від його імені, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 25 жовтня 2013 року, за реєстровим номером 1173, яким він все своє майно заповів ОСОБА_2; 4 червня 2014 року до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 звернувся ОСОБА_1 з питання прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року, який був ознайомлений з текстом заповіту та в зв'язку з тим, що він на день смерті свого батька був непрацездатний за віком, подав заяву про прийняття спадщини за законом на обов'язкову частку у спадщини; 15 жовтня 2014 року до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від ОСОБА_2 надійшла заява від 09 жовтня 2014 року про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим 25 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, за реєстровим 1173. На зустрічі, в усній формі, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 повідомила представнику позивача, що від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він просив не видавати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 поки він оскаржує рішення Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/5587/15-ц від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року в касаційному порядку, та позначив, що правовстановлюючі документи на квартиру № 567, що знаходиться в будинку № 40 на проспекті Героїв в м. Дніпро Дніпропетровської області, яка належала померлому ОСОБА_5 на праві власності, знаходяться у нього (ОСОБА_2С.).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 73125841 від 16 листопада 2016 року, право власності на квартиру № 567, що знаходиться в будинку № 40 на проспекті Героїв в м. Дніпро Дніпропетровської області зареєстровано за ОСОБА_5, про що свідчить і копія Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 73125841 від 16 листопада 2016 року.

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка), будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку (ч.. 1, 3 ст. 1241 ЦК України).

Як стверджує сторона позивача обов'язкова частка ОСОБА_1 у спадщині, що відкрилась після смерті ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року, складає ? у спадковому майні із урахуванням інших спадкоємців першої черги (ОСОБА_2С.). У встановлений строк цей позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус не оформив свідоцтво через відсутність певних правовстановлюючих документів про реєстрацію квартири. Звернення до третьої особи (нотконтори) ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В звязку з обставинами, що склалися, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права відповідно до положень статті 16 ЦК України.

Позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання права власності за ними на вказаний обєкт нерухомості в порядку спадкування.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5. 06 травня 2014 року ОСОБА_5 помер, а 24 червня 2014 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 заяву про прийняття спадщини, копії Свідоцтва про смерть серії І-КИ № 567889, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 37711146 від 24 червня 2014 року та Заяви про прийняття спадщини від 24 червня 2014 року надані. Право на спадщину ОСОБА_1 не визнається та оспорюється його братом, ОСОБА_2 (відповідач), який дізнавшись про те, що ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини, звернувся до нього із позовом про усунення від права на спадкування. Рішенням Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/5587/15-ц від 30 червня 2016 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування залишено без задоволення. 07 грудня 2016 року представник ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку квартири № 567, що знаходиться в будинку № 40 на проспекті Героїв в м. Дніпро Дніпропетровської області після смерті батька ОСОБА_1 - ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року та отримав від нотаріуса постанову від 07 грудня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 73125841 від 16 листопада 2016 року, право власності на квартиру № 567, що знаходиться в будинку № 40 на проспекті Героїв в м. Дніпро Дніпропетровської області зареєстровано за ОСОБА_5.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах іф порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Із системного аналізу вказаних норм матеріального права слід дійти висновку, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка), будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку (ч. 1, 3 ст. 1241 ЦК України).

Обов'язкова частка ОСОБА_1 у спадщині, що відкрилась після смерті ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року, складає ? вищезазначеної квартири.

Судом також встановлено, що після смерті ОСОБА_5 на підставі заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини, 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було відкрито спадкову справу № 10/2014. На день смерті ОСОБА_5 є чинним заповіт від його імені, посвідчений 25 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером № 1173, яким ОСОБА_5 все своє майне заповів ОСОБА_2. Спадкове майно складається з квартири № 567 в будинку № 40 на проспекті Героїв в м. Дніпро Дніпропетровської області.

15 жовтня 2014 року від ОСОБА_2 приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 надійшла заява про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим 25 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером № 1173. Діючи від імені та в інтересах ОСОБА_2, його представник адвокат ОСОБА_7 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 25 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером № 1173 на квартиру після смерті батька ОСОБА_2, померлого 06 травня 2014 року. Однак, враховуючи, що у ОСОБА_2 відсутні правовстановлюючі документи на квартиру № 567 в будинку № 40 на проспекті Героїв в м. Дніпро Дніпропетровської області, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 01 вересня 2017 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 25 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером № 1173 на квартиру після смерті батька ОСОБА_2, померлого 06 травня 2014 року, у зв'язку з тим, що не надано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Враховуючи, що у позивача за зустрічним позовом в особі ОСОБА_2 відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, існує необхідність звернення до суду з даною зустрічною позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування.

Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-ІУ «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Згідно п. 3.3 зазначеного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ правильною є практика визнання судами права власності на нерухоме майно в порядку спадкування у разі відсутності правовстановлюючих документів у зв'язку з їх втратою та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця). Відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв'язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Отже, виходячи з вищезазначених норм і роз'яснень спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повинен розглядатися в порядку позовного провадження, а належним відповідачем є саме ОСОБА_1. Враховуючи, що відповідач за зустрічним позовом в особі ОСОБА_1 має право на обов'язкову частку у спадщині в розмірі ? частки спадкового майна як непрацездатна за віком особа на день смерті спадкодавця, позивач за зустрічним позовом в особі ОСОБА_2 має право на 3/4 частки цього спадкового майна.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «2. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 3. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.».

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у правах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, і доводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …».

Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».

Відповідно до глави 13 розділу I вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено право звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадщину. ВССУ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також зазначив, що коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку; за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на предявлення позову про визнання його права власності.

Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з нижчевказаними позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті батьків, які він вважає законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, обовязковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обовязковим до виконання.

Отже, в даному випадку немає жодних перешкод для набуття сторонами права приватної власності на вказане нерухоме майно майно, одержане внаслідок успадкування.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позови підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги можливу позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні заяви сторін задовольнити: визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право приватної власності на обовязкову частку спадщини ? частину трикімнатної квартири загальною площею 65.4 кв. м., житловою площею 38.8 кв. м. у Соборному районі за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року, визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на ? частини трикімнатної квартири загальною площею 65.4 кв. м., житловою площею 38.8 кв. м. у Соборному районі за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно задоволених вимог в порядку заліку сплачених судових витрат (за первісним позовом сплачено 1 413 грн. 91 коп., за зустрічним позовом сплачено 2 827 грн. 80 коп.) 1 413 грн. 89 коп.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні заяви сторін задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право приватної власності на обовязкову частку спадщини ? частину трикімнатної квартири загальною площею 65.4 кв. м., житловою площею 38.8 кв. м. у Соборному районі за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року.

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на ? частини трикімнатної квартири загальною площею 65.4 кв. м., житловою площею 38.8 кв. м. у Соборному районі за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_5, померлого 06 травня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно задоволених вимог в порядку заліку сплачених судових витрат (за первісним позовом сплачено 1 413 грн. 91 коп., за зустрічним позовом сплачено 2 827 грн. 80 коп.) 1 413 грн. 89 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 29 жовтня 2018 року.

Суддя -