Житомирський апеляційний суд
Справа № 295/3978/14-ц Головуючий у 1-й інст. Корицька В. О.
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №295/3978/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 02 листопада 2015 року суддею Корицькою В.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - Банк) звернулося до суду із позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.11.2015 (а.с. 89), просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за договором кредиту №284/24-99 від 26.03.2008 за тілом кредиту та процентами у розмірі 109042,39 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення, пеню у розмірі 86870,88 грн та в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, належний майновому поручителю ОСОБА_2, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні ціни, не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02.11.2015 позов Банку задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 284/24-99 від 26.03.2008, яка станом на 04.03.2014 становить 2512290,95 грн і складається із: заборгованості за кредитом - 1391948,26грн, заборгованості за відсотками - 1115342,69 грн, пені - 5000,00 грн. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором № 284/24-99 від 26.03.2008, яка станом на 04.03.2014 становить 2512290,95 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 і належить на праві приватної власності ОСОБА_2, шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні ціни, не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволення вимог Банку до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити у цій частині нове - про відмову у задоволенні позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Вказав на безпідставне, на його думку, одночасне стягнення судом заборгованості за кредитним договором з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, належний майновому поручителю, оскільки це може призвести до фактичного подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Крім цього, зазначив, що квартира, яка є предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів, а тому, на його думку, судом не враховані положення ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу УРСР.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав, подав заяву про застосування строку позовної давності.

Представник Банку просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Щодо заяви про застосування строків позовної давності зазначив, що такий строк переривався у зв'язку із оспорюванням відповідачами кредитного договору та договору іпотеки, що підтверджується рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 07.06.2012 у справі №2-281/12 та ухвалою цього ж суду від 13.11.2014 у справі №295/15348/14-ц.

ОСОБА_1 не зміг визначитись із своїм відношенням до апеляційної скарги. В поясненнях не заперечував наявність заборгованості та необхідність її погашення.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за ОСОБА_1 за кредитним договором №284/24-99 від 26.03.2008 цього ж числа між Банком та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № 5593, згідно якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_2, яка належить поручителю на праві приватної власності згідно договору купівлі - продажу від 24.07.2006 (а.с. 14-15).

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 04.03.2014 утворилася заборгованість у сумі 109042,39 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.11.2015 становило 2507290,95грн, з яких: заборгованість за кредитом - 1391948,26 грн., заборгованість за відсотками - 1115342,69грн, а також пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у загальній сумі 86870,88 грн (а.с. 90).

Вказані обставини сторонами не заперечуються та ухвалене судом першої інстанції рішення у частині розміру заборгованості не оскаржується.

За змістом частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Встановивши, що боржник основне зобов'язання, забезпечене іпотекою, виконував неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, належний майновому поручителю.

Доводи представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 про те, що таке судове рішення може призвести до фактичного подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові є помилковим з огляду на відсутність законодавчо встановленої заборони такого способу судового захисту.

Окрім того, відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» одним із способів захисту визначено одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості та звернення стягнення на майно у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель).

Питання про виселення мешканців іпотечної квартири у позовній заяві Банк не порушував, а тому посилання у апеляційній скарзі на положення ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу УРСР на правильність ухваленого рішення не впливають.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржник і майновий поручитель не можуть нести солідарну відповідальність, правильність висновків суду не спростовують.

Посилання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на необхідність застосування в суді апеляційної інстанції строку позовної давності є безпідставними, оскільки така можливість існує за умов неналежного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи судом першої інстанції. Проте, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 була обізнана про розгляд справи судом першої інстанції, подавала суду клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 43), уповноважила на представництво своїх інтересів ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 48). Останній в інтересах ОСОБА_2 неодноразово звертався до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи (а.с. 47, 65), про зупинення провадження у справі (а.с. 75). Також, ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи на 02.11.2015, коли судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 86). Отже, ОСОБА_2 та її представники не були позбавлені права заявити клопотання про застосування строку позовної давності у суді першої інстанції до ухвалення заочного рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 листопада 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений 24 жовтня 2018 року.