Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 466/3470/15

провадження № 61-10344 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
представник позивача-ОСОБА_7,
відповідач-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
представник відповідача-Сокуренко Наталія Вікторівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Львівської області в складі колегії суддів: Берези В. І., Бойко С. М., Штефаніци Ю. Г. від 12 липня 2016 року та касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Невойта П. С. від 06 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області в складі колегії суддів: Берези В. І., Бойко С. М., Штефаніци Ю. Г., від 12 липня 2016 року.

Встановив:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що 08 липня 2013 року між ним та ПАТ КБ «Приват Банк» підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу № LV00A+28261972. Ця Заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, що розміщені на офіційному Інтернет сайті банку (www.privatbank.ua), згідно умов Заяви, складають договір фінансового лізингу. За умовами цього договору, відповідач передав позивачеві в лізинг автомобіль, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. У додатку № 1 до договору фінансового лізингу міститься специфікація та акт приймання-передачі предмета лізингу - автомобіль «Lifan х 60» 2013 року випуску. В додатку № 2 до договору фінансового лізингу сторонами зазначено графік сплати лізингових платежів.

Позивач регулярно здійснював грошові перекази на рахунок відповідача з метою виконання умов договору (сплачено 86 466 грн 10 коп.) та неодноразово звертався до відповідача з проханням здійснити відтермінування графіку погашення лізингових платежів, і отримав усну відповідь працівників відповідача про те, що він може здійснювати погашення заборгованості за договором у сумі, яку зможе оплатити, а у подальшому поставлене ним питання буде вирішено.

23 березня 2015 року відповідачем було вилучено в позивача об'єкт фінансового лізингу без попереднього повідомлення та без підписання будь-яких документів про приймання-передання об'єкта лізингу. Разом і об'єктом фінансового лізингу відповідачем було вилучено і шини, придбані позивачем та встановлені на автомобіль у період експлуатації загальною вартістю 4 073 грн 60 коп. В подальшому позивач телефонним дзвінком був повідомлений про те, що автомобіль вилучено відповідачем у зв'язку із несплатою існуючої заборгованості за договором фінансового лізингу. Крім того, представником відповідача було повідомлено позивача про те, що автомобіль був реалізований за ціною 95 000 грн.

ОСОБА_6 вважає, що умови укладеного 08 липня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору є несправедливими і такими, що обмежують його права як споживача, також умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, суперечать вимогам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). ОСОБА_6 вказує, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 20 000 грн.

З метою захисту порушених прав позивач звернувся до третіх осіб за правовою допомогою та зазнав у зв'язку з цим фінансових витрат.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу, укладений між сторонами у справі 08 липня 2013 року, зобов'язати відповідача повернути ОСОБА_6 оплачені ним лізингові платежі в розмірі 86 466 грн 10 коп., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20 000 грн, компенсувати збитки (вартість вилучених позивачем шин) в розмірі 4 073 грн 60 коп., сплатити вартість отриманої позивачем правової допомоги у розмірі 15 000 грн та судового збору в розмірі 1 135 грн 40 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № LV00A+28261972, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приват Банк» 08 липня 2013 року відповідно до Заяви про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу. Стягнуто з відповідача на користь позивача 86 466 грн 10 коп. фактично сплачених лізингових платежів, 4 073 грн 60 коп. вартості придбаних позивачем шин, 3 000 грн в рахунок компенсації витрат на правову допомогу та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 1 135 грн 40 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний договір є недійсним, оскільки його умови суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - ЗУ «Про захист прав споживачів») Інші задоволені судом першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_6 і висновки суду щодо розподілу судових витрат районний суд визнав похідними від недійсності спірного договору, доведеними і обґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2015 року скасовано в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 86 466 грн 10 коп. сплачених лізингових платежів, 4 073 грн 60 коп. вартості шин, 3 000 моральної шкоди та 3 000 грн витрат на правову допомогу. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Слід зазначити, що мотивувальна частина рішення апеляційного суду містить висновки апеляційного суду про необхідність відмови в позові ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині задоволених судом першої інстанції вимог позову про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 86 466 грн 10 коп. сплачених лізингових платежів, 4 073 грн 60 коп. вартості шин, 3 000 моральної шкоди та 3 000 грн витрат на правову допомогу, однак помилково в резолютивній частині рішення апеляційного суду про це не вказано.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача вказаних вище сум є безпідставним, оскільки відповідні позовні вимоги є безпідставними і недоведеними. Також апеляційний суд дійшов висновків, що рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним оспорюваного договору слід залишити без змін, з виключенням із мотивувальної частини рішення посилання суду на підставу недійсності такого договору - статтю 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки договір є нікчемним через недотримання нотаріальної форми його посвідчення.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2016 року і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2015 року.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно скасовано судове рішення районного суду, яке відповідає вимогам закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам у справі право на подання заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6

У своїй касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», крім іншого, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2016 року і ухвалити у справі нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що судами попередніх інстанцій зроблено помилкові висновки щодо недійсності спірного у цій справі договору, оскільки його умови та форма відповідають вимогам законодавства України, яким регулюються правовідносини по лізингу. Як наслідок, судами попередніх інстанцій помилково частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам у справі право на подання заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2015 року в частині залишеній без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 216 року до закінчення касаційного провадження.

Правом на подання відзиву (заперечення) на касаційні скарги сторони не скористалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи підтверджують, що 08 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» підписана Заява про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу № LV00A+28261972. Зазначена Заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, що розміщені на офіційному Інтернет сайті банку (www.privatbank.ua), згідно умов Заяви, складають договір фінансового лізингу. За умовами цього договору, відповідач передав позивачеві в лізинг автомобіль, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші, платежі згідно з умовами договору. У додатку № 1 до договору фінансового лізингу міститься специфікація та акт приймання-передачі предмету лізингу - автомобіль «Lifan х 60», 2013 року випуску. В додатку № 2 до договору фінансового лізингу сторонами зазначено графік сплати лізингових платежів. Цей договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений. На виконання умов договору позивач провів оплату за предмет лізингу в розмірі 86 466 грн 10 коп. 23 березня 2015 року відповідач вилучив у позивача об'єкт фінансового лізингу за цим договором.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16).

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Ці роз'яснення залишилися поза увагою суду першої інстанції, який при вирішенні спору не звернув уваги на ту обставину, що сторони у справі не додержалися вимоги закону про обов'язкове нотаріальне посвідчення спірного у цій справі договору, що свідчить про його нікчемність.

Апеляційний суд встановив нікчемність спірного договору, однак помилково погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного у справі договору недійсним, оскільки в судовому порядку нікчемний договір недійсним не визнається.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку з цим вимоги позову ОСОБА_6 про стягнення на його користь з ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів, переданих на виконання нікчемного правочину, є обґрунтованими.

Водночас, правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу від 08 липня 2013 року мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин ОСОБА_6 користувався предметом лізингу (вказаний вище транспортний засіб), який належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов'язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач, у свою чергу, зобов'язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об'єкт лізингу, яким він користувався.

Крім того, за змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов'язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.

Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз'яснень.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями на встановлення обставин справи чи оцінку зібраних при її розгляді доказів, а тому Верховний Суд не може перевірити належним чином законність висновків суду першої інстанції щодо суми стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за нікчемним правочином, з урахуванням вказаних вище роз'яснень щодо покладення на лізингоодержувача обов'язку по сплаті лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу.

Водночас, рішення суду першої інстанції з цього приводу не містить посилань, а тому наявні підстави вважати, що воно ґрунтується на припущеннях в частині вирішення спору про стягнення грошових коштів (статті 60, 213, 214 ЦПК України 2004 року).

Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, збитків та судових витрат є похідними від обґрунтованості/безпідставності позовних вимог у вказаній вище частині.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Оскільки суди попередніх інстанцій не застосували правильно до спірних правовідносин статті 216, 220, 628, 799 ЦК України, порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі з ухваленням нового рішення суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання недійсним договору фінансового лізингу через його безпідставність, а в іншій частині справу слід направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підстави для поновлення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2015 року в частині залишеній без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 216 року через закінчення касаційного провадження у справі відсутні у зв'язку з скасуванням таких рішень судів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2016 року скасувати.

Відмовити в позові ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним.

В іншій частині справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська