ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/4817/78/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

за участю апелянта - ОСОБА_1,

представника апелянта - ОСОБА_2,

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача - Попільнянської селищної ради - ОСОБА_5,

представника третьої особи - Першої Тернопільської державної нотаріальної контори - Протасевича П.Т.,

представників ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу № 607/15112/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2018 року, ухваленого суддею Сливка Л.М., повний текст якого складено 03 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області, треті особи: Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1, ОСОБА_7 про встановлення нікчемності правочину,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що є рідною сестрою ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За життя він не мав ні сім'ї, ні дітей, а тому вона є спадкоємцем другої черги за законом на його майно. Вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Згодом їй стало відомо, що, окрім неї, заяву про прийняття спадщини подав ще один їх брат - ОСОБА_7, а також ОСОБА_1. Як з"ясувалося пізніше, в користь останньої складено спірний заповіт. Вважає даний заповіт нікчемним, оскільки він посвідчений особою, що не мала права на вчинення таких дій.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2018 року позов задоволено.

Встановлено, що заповіт, вчинений від імені ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на ім»я ОСОБА_1, посвідчений секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області 28 листопада 2014 року та зареєстрований в журналі (реєстрі) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради за №14 є нікчемним.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

30 липня 2018 року ОСОБА_1, не погоджуючись із вказаним рішенням, подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зазначає, що судом допущено наступні порушення норм матеріального права:

- судом не з"ясовано кількості населення села Сокільча Попільнянського району Житомирської області та не враховано, що у сільських радах, що представляють територіальні громади, які налічують до 500 жителів виконавчий орган ради може не створюватися;

- та обставина, що обов'язок щодо вчинення нотаріальних дій на секретаря сільської ради було покладено розпорядженням сільського голови, а не рішенням виконкому, не свідчить про відсутність повноважень секретаря та волевиявлення спадкодавця і не може бути підставою для встановлення нікчемності заповіту.

- у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні рішення судів України про встановлення нікчемності правочинів, посвідчених секретарем Сокільчанської сільської ради за період її повноважень з 2010 по 2015 роки.

Також вказує на наступні порушення норм процесуального права:

- суд першої інстанції відкрив провадження в справі з порушенням ст.121 ЦПК України, оскільки позовна заява не відповідала вимогам ст.ст.119, 120 ЦПК України, а саме: у позові не міститься переліку документів, що додаються до заяви, в зв"язку із чим неможливо встановити факт додавання позивачем до позовної заяви її копії для відповідача;

- після залучення апелянта до участі в справі в якості третьої особи їй не були направлені копії всіх долучених до позовної заяви документів, а ті документи, які їй було надіслано, вона не отримала. В зв»язку із наведеним вказує, що судом порушено основні засади цивільного судочинства, встановлені статтею 2 ЦПК України, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та принцип змагальності сторін;

- суд першої інстанції на засіданні, що відбулось 27 березня 2018 року, безпідставно долучив до матеріалів справи в якості підтвердження надсилання апелянту позову та доказів оригінал листа про надсилання позовної заяви та фіскальний чек відділення поштового зв'язку, з яких неможливо встановити вірність зазначення адреси апелянта при відправленні доказів та перелік документів, що начебто направлялись;

- суд першої інстанції зіслався на докази, які подані з порушенням порядку, встановленого ЦПК України та на не засвідчені належним чином копії документів;

- не зважаючи на те, що представником апелянта в судовому засіданні 25 червня 2018 року поставлено під сумнів наявні в матеріалах справи копії документів, суд, в порушення ч.6 ст.95 ЦПУ України, не витребував із сільської ради їх оригінали та зіслався на них при постановленні рішення;

- суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про визнання обов'язковою явки в судове засідання представника сільської ради;

- судом не досліджувався журнал (реєстр) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради;

- після залучення апелянта до участі у справі в якості третьої особи, судом було порушено порядок її виклику в судові засідання, оскільки повістки направлялися на адресу, за якою вона не проживає. Також в справі відсутні відомості про направлення судових повісток за місце її роботи;

- всупереч ч.5 ст.53 ЦПК України судом не було постановлено ухвалу про залучення апелянта до участі у справі в якості третьої особи, в якій повинно бути зазначено, на які саме права чи обов'язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі;

- суд допустив до участі у справі представника позивача, особу якого неможливо встановити, оскільки в довіреності вказано не повну адресу його проживання, а саме, не зазначено вулицю та номера будинку;

- судом першої інстанції перед видаленням до нарадчої кімнати не було повідомлено про час оголошення судового рішення;

- судом було проголошено вступну та резолютивну частину рішення без участі сторін та їх представників, однак, при цьому було зазначено про участь учасників справи при проголошенні рішення, що не відповідає дійсності;

- судом порушено строки складання повного тексту рішення.

На підставі наведеного, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Також, 13 вересня 2018 року ОСОБА_1 подала додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких ще раз зазначила на відсутності ознак нікчемності заповіту від 28 листопада 2014 року. Вказала, що заповіт відповідав справжній волі померлого ОСОБА_10, в зв"язку із чим у відповідності до ч.2 ст.219 ЦК України суд може визнати його дійсним.

У серпні 2018 року відповідач ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що підставою для пред'явлення позову була відсутність повноважень у особи, що посвідчувала спірний заповіт, а не волевиявлення спадкодавця, як зазначено у скарзі.

Зазначає, що виконавчий комітет ради результати своїх засідань оформляє у формі рішень, що прямо встановлено ч.6 ст.59 Закону Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон, в редакції станом на дату посвідчення спірного заповіту), які, на виконання вимог п.3 ч.4 ст.42 Закону підписує голова відповідної ради. Згідно ч.1 ст.59 Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти також у формі рішень. Як свідчать матеріали справи, станом на дату вчинення спірного заповіту (листопад 2014 року), у Сокільчанській сільській раді було створено виконавчий комітет ради, а тому саме його було уповноважено на прийняття рішення щодо покладання повноважень на вчинення нотаріальних дій на певну посадову особу. Однак, вказане рішення не приймалось ні виконавчим комітетом, ні сесією вказаної сільської ради.

При подачі даного позову позивачем до нього було додано копію позовної заяви з додатками для відповідача, а тому у суду першої інстанції не було підстав не відкривати провадження у цій справі.

Крім того, 05 березня 2018 року позивачем на адресу ОСОБА_1, як і інших залучених до справи третіх осіб, було надіслано копію позовної заяви з додатками до неї. Однак, дане поштове відправлення було повернуто у пошкодженому стані і не вручене останній у зв'язку із закінченям терміну зберігання.

Не відповідають обставинам справи і доводи апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні відомості про реєстр нотаріальних дій відповідача, оскільки на підтвердження цієї обставини було прикладено витяг із відповідного журналу та відповідний запис з реєстру вбачається із тексту спірного заповіту.

Враховуючи викладене, просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 червня 2018 року залишити без змін.

В серпні 2018 року третя особа ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що процесуальним законом на суд не покладено обов'язку надсилати поштову кореспонденцію з описом вкладення, в якому буде відображено зміст поштового відправлення.

Окрім того, представник апелянта був присутнім на стадії дослідження матеріалів справи, де судом першої інстанції досліджувались, серед іншого, і додатки до позовної заяви, а також апелянт, як учасник судового процесу, не позбавлений був можливості ознайомитись з матеріалами судової справи та бути обізнаним про наявність таких додатків.

Вказує, що ЦПК України не передбачає обов'язку суду щодо витребування оригіналів документів, а визначає право суду їх витребувати, якщо виникнуть сумніви чи об'єктивні докази їх недійсності.

Відповідач повідомлявся належним чином про місце, дату та час розгляду справи, а його не бажання приймати участь у судовому процесі не обумовлює обов'язок суду визнати явку відповідача обов'язковою. Більше того, відповідач подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Також, витребування журналу (реєстру) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради не мало правової необхідності, оскільки позивачем не ставилось під сумнів посвідчення секретарем сільської ради спірного заповіту, а обґрунтовано позов підставами нікчемності даного правочину.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. Однак, представники ОСОБА_1 приймали участь в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на листопад 2014 року (дата посвідчення спірного заповіту), у Сокільчанській сільській раді був створений виконавчий комітет ради, згідно рішення першої сесії 6 скликання від 10 листопада 2010 року. За таких умов, саме виконавчий комітет був уповноважений на прийняття рішення щодо покладання повноважень на вчинення нотаріальних дій на певну посадову особу. Проте, вказане рішення не приймалось ні виконавчим комітетом, ні сесією сільської ради.

З урахуванням викладеного, просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 червня 2018 року залишити без змін.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача - Попільнянської селищної ради ОСОБА_5 відносно вирішення спору поклалася на думку суду. Також пояснила, що на час посвідчення оспорюваного заповіту в Сокільчанській сільській раді було створено виконавчий комітет, однак, секретарю сільської ради повноваження на вчинення нотаріальних дій було надано згідно розпорядження сільського голови, а не рішенням виконкому.

Представник Першої Тернопільської державної нотаріальної контори - Протасевич П.Т. відносно вирішення спору поклався на думку суду.

Представники третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проти апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, їх представників, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Задовільняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, посвідчуючи спірний заповіт, не мала на це повноважень.

З таким висновком колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_10 є рідним братом позивачки ОСОБА_3 та третьої особи - ОСОБА_7.

Вказані обставини доказуванню не підлягають в силу частини 1 ст.82 ЦПК України, оскільки визнані сторонами та сумнівів щодо їх достовірності або добровільності визнання у суду не виникає.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого повторно 26 березня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції; актовий запис №3721, здійснений у Відділі реєстрації смерті у м.Києві.

Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на належне йому майно.

Спадкоємці першої черги за законом відсутні.

Позивачка ОСОБА_11 та третя особа - ОСОБА_7 належать до спадкоємців другої черги за законом, як рідні сестра та брат померлого.

27 травня 2015 року позивач подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Рогачу В.В. заяву № 77 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10; спадкова справа № 42/2015.

За життя ОСОБА_10 належало, окрім іншого, нерухоме майно, котре розташовано у м.Тернополі та Тернопільському районі, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про право власності на житло, договорів дарування та реєстраційних посвідчень.

28 листопада 2014 року ОСОБА_10 склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось та все те, що ще буде належне йому на час смерті і на що він матиме право за законом, заповів ОСОБА_1. Даний заповіт посвідчено секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області ОСОБА_13 та зареєстровано в реєстрі за № 14.

Таким чином, третя особа - ОСОБА_1 належить до спадкоємців за заповітом.

17 серпня 2016 року Сокільчанська сільська рада Попільнянського району Житомирської області, шляхом об'єднання, увійшла до складу Попільнянської селищної об'єднаної територіальної громади Попільнянського району Житомирської області.

Вказані обставини доказування не потребують в силу норм частини 3 ст.82 ЦПК України, оскільки є загальновідомими.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний заповіт від імені ОСОБА_10 в користь ОСОБА_14 посвідчений особою, яка не мала на це повноважень, виходячи із наступного.

10 листопада 2010 року рішенням першої сесії VI скликання Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області «Про обрання секретаря сільської ради» вирішено обрати секретарем Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області ОСОБА_13

Цього ж дня, тобто 10 листопада 2010 року, рішенням першої сесії VI скликання Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області «Про сформування виконавчого комітету сільської ради» вирішено сформувати виконавчий комітет сільської ради в кількості семи чоловік, а саме: сільського голови ОСОБА_15, заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_16, секретаря ради ОСОБА_13, та членів виконкому: ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_20.

08 січня 2014 року сільський голова Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області прийняв розпорядження № 4/02-03 «Про відповідального за здійснення нотаріальних дій», яким здійснення нотаріальних дій поклав на секретаря сільської ради ОСОБА_13 Пунктом 2 цього розпорядженням визначено, що на період відпуски обов"язки покладено на сільського голову.

Як убачається з листа-відповіді в.о. старости с.Сокільча, Попільнянського району Житомирської області, направленого на адресу позивачки, вказане вище розпорядження було єдиним чинним документом, на підставі якого секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області ОСОБА_13 посвідчила спірний заповіт.

27 лютого 2018 року судом було залучено до участі в справі ОСОБА_1, ОСОБА_7 та Першу тернопільську державну нотаріальну контору, як третіх осіб.

За змістом ч.3 ст.1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 1, 2 Закону України «Про нотаріат» № 280/97-ВР від 21 травня 1997 року (в редакції від 30 жовтня 2014 року, чинній на момент вчинення спірного заповіту; далі - Закон № 280/97-ВР), нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

У населених пунктах, де немає нотаріусів, заповіти (крім секретних), посвідчують уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування. (пункт 2 ч.1 ст.37 Закону України «Про нотаріат»).

Пунктом 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за №1298/20036, визначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Підпунктом 5 п.б ч.1 ст.38 Закону № 280/97-ВР визначено, що до відання виконавчих органів сільських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (частина 1 ст.51 Закону № 280/97-ВР).

Частиною 6 ст.59 Закону № 280/97-ВР встановлено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що виключно виконавчий комітет Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 19 січня 2006 року, в якій зазначено, що вирішуючи питання про правильність посвідчення заповіту секретарем сільської ради, суд повинен витребувати та дослідити рішення виконавчого комітету сільської ради, яке б надавало цій посадовій особі право на вчинення нотаріальних дій, оскільки відповідно до ст.37 Закону України «Про нотаріат», статей 38, 42, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обв'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради.

Однак, всупереч зазначеним вимогам законів, про наділення секретаря Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області повноваженнями здійснювати нотаріальні дії сільським головою було винесено розпорядження, хоча, з матеріалів справи вбачається, що станом на листопад 2014 року (дата посвідчення спірного заповіту), у Сокільчанській сільській раді був створений виконавчий комітет ради, згідно рішення першої сесії 6 скликання від 10 листопада 2010 року.

Відповідно до частини 8 ст.59 та пункту 20 ч.4 ст.42 Закону №280/97-ВР, розпорядження сільського голови, як акт посадової особи органу місцевого самоврядування, може ним видаватись виключно в межах своїх повноважень.

Такі повноваження, в свою чергу, визначені у пункті 20 ч.4 ст.42 Закону №280/97-ВР і до них не входить право визначати особу, відповідальну за здійснення нотаріальних дій у органі місцевого самоврядування.

Наведеним спростовується посиланнями апелянта на те, що покладення на секретаря сільської ради ОСОБА_13 обов'язку щодо вчинення нотаріальних дій розпорядженням сільського голови, а не рішенням виконкому, не свідчить про відсутність повноважень секретаря та волевиявлення спадкодавця і не може бути підставою для встановлення нікчемності заповіту.

Також колегія суддів зазначає, що підставою позову позивачем вказано саме посвідчення заповіту особою, яка не мала відповідних повноважень, а не відсутність волевиявлення спадкодавця.

Крім цього, колегія суддів вважає хибним твердженням апелянта про можливість покладення повноважень на посадову особу Сокільчанської сільської ради на здійснення нотаріальних дій розпорядження сільського голови, оскільки це не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійсним в силу закону).

Частиною 2 ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Водночас, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 своєї постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що секретар Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області - ОСОБА_13, посвідчуючи спірний заповіт, не мала на це повноважень, в зв"язку із чим оспорюваний заповіт є нікчемним в силу ч.1 ст.1257 ЦК України.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта на те, що судом не з»ясовано кількість населення села Сокільча Попільнянського району Житомирської області, оскільки матеріалами справи встановлено, що у Сокільчанській сільській раді на час посвідчення оспорюваного заповіту було створено виконавчий комітет (згідно рішення першої сесії 6 скликання від 10 листопада 2010 року).

Таким чином, дана обставина не має жодного значення для вирішення справи.

Окрім цього, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні рішення судів України про встановлення нікчемності правочинів, посвідчених секретарем Сокільчанської сільської ради за період її повноважень з 2010 по 2015 роки, оскільки це не свідчить про те, що оспорюваний заповіт посвідчений у відповідності до вимог чинного законодавства.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що їй не надсилались позовна заява з доданими до неї документами, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивачем 05 березня 2018 року на адресу ОСОБА_1 та інших залучених до справи третіх осіб було надіслано копію позовної заяви з додатками до неї.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про обов'язкову явку в судове засідання представника відповідача, оскільки участь в судовому засіданні є правом, а не обов'язком відповідача. З матеріалів справи вбачається, що Попільнянська сільська рада повідомлялася належним чином про місце, дату та час розгляду справи та їх небажання приймати участь у судовому процесі не обумовлює обов'язок суду визнати явку відповідача обов'язковою. Більше того, відповідач подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

З приводу посилань апелянта про те, що судом не витребовувався журнал (реєстр) вчинення нотаріальних дій Сокільчанської сільської ради, то апеляційний зазначає, що учасниками справи не ставилось та не ставиться під сумнів посвідчення секретарем сільської ради спірного заповіту, а позов обґрунтовано підставами нікчемності даного правочину.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що її належним чином не було повідомлено про місце, дату та час розгляду справи, оскільки після залучення ОСОБА_1 до участі в справі в якості третьої особи судом неодноразово направлялися судові повістки за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1. Крім цього, ОСОБА_1 та її представник приймали участь в судовому засіданні 25 червня 2018 року, надавали свої доводи та заперечення.

Крім цього, колегія суддів не погоджується із твердженнями апелянта про те, що судом безпідставно допущено до участі в справі представника позивача ОСОБА_4, оскільки останній представляв інтереси позивачки на підставі нотаріально посвідченої довіреності, яка за змістом та формою відповідала встановленим вимогам, у ній встановлено строк дії та зазначено повноваження представника, а також вона не була припинена чи скасована.

Безпідставними є і посилання апелянта на те, що у позові не міститься переліку документів, що додаються до заяви, оскільки в самому тексті позовної заяви позивачкою зазначено, які документи долучаються нею до позову.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції на засіданні, що відбулось 27 березня 2018 року, безпідставно долучив до матеріалів справи в якості підтвердження надсилання ОСОБА_1 копії позовної заяви з додатками оригінал листа про надсилання позовної заяви та фіскальний чек відділення поштового зв'язку, з яких неможливо встановити вірність зазначення адреси апелянта та перелік документів, що начебто направлялись, оскільки вказані документи долучалися позивачем в підтвердження виконання процесуального обов'язку, встановленого ч.ч.8, 9 статті 83 ЦПК України щодо необхідності надсилання копій доказів іншим учасникам справи та у суду не було жодних підстав для відмови в задоволенні даного клопотання.

З приводу посилань апелянта на те, що судом взято до уваги не засвідчені належним чином копії документів та не витребувано в сільській раді їх оригінали, то колегія суддів зазначає, що представник відповідача - Попільнянської сільської ради в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив встановлені судом першої інстанції обставини та інформацію, яка міститься в копіях даних документів, а саме, що на час посвідчення оспорюваного заповіту в Сокільчанській сільській раді було створено виконавчий комітет, однак, секретарю сільської ради повноваження на вчинення нотаріальних дій було надано згідно розпорядження сільського голови, а не рішенням виконкому.

Щодо посилань апелянта на те, що судом всупереч ч.5 ст.53 ЦПК України не було постановлено ухвалу про залучення апелянта до участі у справі в якості третьої особи, в якій повинно бути зазначено, на які права чи обов'язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі, то колегія суддів зазначає, що згідно ухвали від 27 лютого 2018 року, постановленої судом на місці, ОСОБА_1 була залучена судом до участі в справі в якості третьої особи на підставі ч.3 ст.53 ЦПК України. В подальшому ОСОБА_1 та її представник приймали участь в судовому засіданні, надавали свої пояснення, заперечення, клопотання та користувалися іншими правами, визначеними ст.43 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 376 ЦПК України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу розглянуто неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі; судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, доводи апелянта про те, що судом першої інстанції порушено порядок проголошення судового рішення та строки складання повного тексту рішення, не можуть братись до уваги.

З приводу посилань апелянта на можливість визнання спірного заповіту дійсним на підставі ч.2 ст.219 ЦК України то колегія суддів зазначає, що із даною вимогою у встановленому законом порядку ОСОБА_1 до суду не зверталася.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовільняючи позов судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати залишити в межах, понесених сторонами.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 24 жовтня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи