ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2018 року м. Кропивницький

справа № 389/3021/17

провадження № 22-ц/781/1376/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Суровицької Л.В., Черненка В.В.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача за довіреністю - ОСОБА_2, адвокат ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4, представник відповідача за довіреністю - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном та поділ житлового будинку в натурі, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном та поділ житлового будинку в натурі.

Зазначав, що з 21 червня 2017 він є власником 9/20 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Іншим співвласником будинку є відповідач, який з серпня 2016 року по теперішній час перешкоджає користуватися належною йому часткою житлового будинку. Відповідач не пускає його до будинку, змінив замки на вхідних дверях та завів у подвір'ї собаку. Між ними, як співвласниками, виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження майна, угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. Частка, яку він просить виділити, є відокремленою, тому її виділ в натурі можливий.

Просив усунути перешкоди в користуванні житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, шляхом надання вільного доступу до будинку та подвір'я вказаного будинку, зобов'язавши відповідача надати ключі від будинку та прибрати собаку, поділити житловий будинок між власниками та виділити йому у власність: коридор «1-1» площею 7,60 кв.м., комору «1-2» площею 2,80 кв.м., кухню «1-3» площею 6,90 кв.м., житлову кімнату «1-7» площею 9,60 кв.м., коридор «1-8» площею 7,27 кв.м. та господарсько-побутові будівлі та споруди, а саме літню кухню літ.«Е», сарай літ.«З», туалет літ.«К».

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності.

Зазначав, що домоволодіння по АДРЕСА_1 перебувало в спільній сумісній власності батьків сторін - ОСОБА_6 та ОСОБА_6 (у другому шлюбі - ОСОБА_7) ОСОБА_8, та було набуте ними під час шлюбу. В подальшому батьки розірвали шлюб і спільне майно було розподілене між ними в судовому порядку. Рішенням суду визнано право власності за ОСОБА_9 на 3/5 частини житлового будинку та виділено в натурі частину будинку, яка включає кімнату «1-7» площею 9,6 кв.м., кухню «1-3» площею 6,9 кв.м., веранду «а» та «а-1» площею 7,27 кв.м. (на плані будинку - стор.3 технічного паспорту позначено наступним чином: приміщення веранда «а» - «1-1» площею 7,6 кв.м. та приміщення «1-2» площею 2,8 кв.м., веранда «а-1» - приміщення «1-8» площею 7,27 кв.м.). Визнано право власності за ОСОБА_9 на сарай «б» та половину паркану, що прилягає до її частини будинку. Водогін залишено в спільному користуванні ОСОБА_9 та ОСОБА_6, прибудинкову земельну ділянку та двір розділено у відповідності з пропозиціями експерта. За ОСОБА_6 визнано право власності на 2/5 частини житлового будинку, розташованого за вказаною адресою, та виділено в натурі частину будинку, яка включає кімнату «1-6» площею 10,2 кв.м., кімнату «1-5» площею 7,3 кв.м., частину веранди «а-1» площею 11,6 кв.м. (на плані будинку - стор.3 технічного паспорту позначено наступним чином: приміщення частина веранди «а-1» площею 11,6 кв.м. - «1-9» площею 11.6 кв.м.). За ОСОБА_6 визнано право власності на гараж «В» та погріб «Д» і половину паркану, що прилягає до його частини будинку. Право власності на земельну ділянку за даною адресою ні ОСОБА_9, ні ОСОБА_6 у встановленому законом порядку не набувалося. Таким чином, їхні батьки набули права спільної часткової власності на даний будинок. У подальшому сарай «б», що був виділений у власність ОСОБА_9 було знесено за взаємною згодою співвласників будинку. ОСОБА_6 28 квітня 1994 року було отримано дозвіл на будівництво сараю, який у подальшому було переобладнано в літню кухню з прибудовою - літ.«Е» та літ.«е» та гаражу - літ.«З». Всі роботи по спорудженню вказаних будівель виконувалися на законних підставах за його кошти, оскільки в той час він проживав у частині будинку, яка належала його матері - ОСОБА_9, і за згодою співвласників домоволодіння. Під час здійснення будівництва з 20 грудня 1991 року по 25 листопада 2003 року ОСОБА_9 проживала у другого чоловіка в Олександрівському районі. Таким чином, будівлі літньої кухні з прибудовою - літ.«Е» та літ.«е» та гаражу - літ.«З» не є самочинним будівництвом і споруджені ним за власні кошти. Між ним та батьком 24 лютого 2016 року укладено договір дарування, за яким він отримав у власність 2/5 частини житлового будинку, яка включає кімнату «1-6» площею 10,2 кв.м., кімнату «1-5» площею 7,3 кв.м., частину веранди «а-1» площею 11,6 кв.м. За цим же договором дарування він отримав у власність гараж «В», погріб «Д», вбиральню «Г» і половину паркану, що прилягає до його частини будинку. З моменту укладення договору дарування спірний будинок перейшов у спільну часткову власність його та його матері, тобто, на належні йому 2/5 частини будинку не можуть бути будь-ким заявлені вимоги про виділення частки в натурі чи усунення перешкод у користуванні, крім власника. Їх мати ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/20 частки житлового будинку (з 3/5 частин цього будинку). Його право власності на вказані 3/20 частки зареєстровано в установленому законом порядку. Таким чином, 3/5 частини спірного будинку перейшли в порядку спадкування в спільну часткову власність його та його брата ОСОБА_1 До їх спільного користування перейшла й частина земельної ділянки, що була передана рішенням суду в користування ОСОБА_9 і на якій розташоване майно, що перебуває у їх спільній частковій власності. Таким чином, спірні споруди - літня кухня з прибудовою - літ.«Е» та літ.«е» та гараж - літ.«З», що створені за його кошти перебувають на земельній ділянці, якою він має право користуватися.

Просив визнати за ним право власності на будівлі літньої кухні з прибудовою літ.«Е» та літ.«е», гараж літ.«З» за технічним паспортом на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, які знаходяться в домоволодінні по АДРЕСА_1.

Рішенням Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 червня 2018 року в задоволенні первісного позову та в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Зазначають, що частка, яку позивач просить йому виділити повинна складатись із коридору «1-1», комори «1-2», кухні «1-3», житлової кімнати «1-7» та господарсько-побутових будівель та споруд: літньої кухні літ. «Е», прибудови літ. «е», сараю літ. «З», туалету літ. «К», гаражу літ. «Ж». Право власності на коридор «1-8» в рахунок частки відповідача, яка є у вищевказаній коморі, кухні, житловій кімнаті та коридору «1-1» визнати за відповідачем. Право власності на літню кухню літ. «Е» визнати за позивачем на підставі того, що вона побудована позивачем та його матір?ю та є її майном.

Апеляційне провадження відкрито 06 липня 2018 року (т.2 а.с.212), справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 29 серпня 2018 року (т.2 а.с.228), за клопотанням позивача в зв'язку з неявкою в судове засідання його адвоката розгляд справи відкладено на 11 вересня 2018 року та продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача за первісним позовом зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення суду є законним та обґрунтованим. На час подання позову ОСОБА_4 є єдиним власником 2/5 частини спірного будинку, яка включає «1-6», кімнату «1-5», частину веранди «а-1» і має право власності на 3/20 частини будинку з 3/5 частин житлового будинку, яка включає кімнату «1-7», кухню «1-3», веранду «а» та «а-1». Всього ОСОБА_4 належать 11/20 частин житлового будинку на 9/20 з яких позивач ніякого права не має і мова про усунення перешкод у користуванні може йти лише про ту частину будинку, яка належала матері сторін до її смерті і була ними успадкована, а саме 3/5 частини. В зазначеній частині будинку позивач не проживав, ключів від неї не має, тому усунути перешкоди в користуванні цією частиною будинку шляхом передачі ключів від будинку не має можливості. Позовна вимога про поділ житлового будинку в натурі між власниками і виділення у власність позивача коридору «1-1», комори «1-2», кухні «1-3», житлової кімнати «1-7» та господарсько-побутових будівель та споруд: літньої кухні літ. «Е», прибудови літ. «е», сараю літ. «З», туалету літ. «К», гаражу літ. «Ж» та визнання за відповідачем права власності на коридор «1-8» в рахунок його частки, яка є у вищевказаній коморі, кухні, житловій кімнаті та коридору «1-1» в суді першої інстанції не заявлялась та судом не розглядалась, а тому така позовна вимога не може бути предметом розгляду судом апеляційної інстанції. Літня кухня літ. «Е», прибудови літ. «е», сарай літ. «З», туалет літ. «К», гараж літ. «Ж» не можуть бути виділені в натурі позивачу в порядку поділу житлового будинку, оскільки у спільній частковій власності позивача та відповідача не перебувають (т.2 а.с.217-220).

В засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, а відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права в частині вирішення позову про усунення перешкод в користуванні житловим будинком.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивач ОСОБА_1 є власником 9/20 часток житлового будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.6-7).

Відповідач ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом (обов'язкова частка) після смерті ОСОБА_7 є власником 3/20 частки цього ж будинку (т.1 а.с.96-97).

Позивачі є синами спадкодавця. Також матеріалами справи підтверджується, що рішенням Знам'янського районного народного суду від 13 серпня 1985 року зазначений будинок поділено між батьками сторін в натурі з влаштуванням двох окремих ізольованих квартир: за матір'ю визнано право власності на 3/5 частки будинку, а за батьком 2/5 частки будинку, які він на підставі договору дарування подарував відповідачу ОСОБА_4 (т.1 а.с.73-74,132-133).

Таким чином частки сторін у праві власності на будинок складають: позивач 9/20, а відповідач 11/20 (3/20 +2/5).

Звертаючись з позовом до суду, позивач просив виділити йому 9/20 частки будинку, при цьому в натурі просив виділити йому всі ті приміщення, які були виділені їхній матері в порядку розподілу спільного майна подружжя і які складають 3/5 частки будинку.

За таких обстави суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів можливості виділення йому в натурі 9/20 часток житлового будинку та які саме приміщення будинку складають цю частку у праві власності. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують та зводяться до виділення йому в натурі належних покійній матері саме 3/5 часток будинку, що не відповідає розміру частки, визначеної свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом.

Клопотання про призначення відповідної експертизи щодо можливості виділення часток у праві власності учасники справи ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не заявляли, оскільки позивач наполягає на виділенні йому всієї належної матері частки, а відповідач заперечує сам факт можливості користування братом спірним будинком.

Разом з тим не можна погодитися з вирішенням судом позову про усунення перешкод в користуванні будинком.

Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом (ст.321 ЦК України).

За правилами ст.319 ЦК України всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном, при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду громадян.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України).

Відмовляючи в позові про усунення перешкод в користуванні будинком суд виходив з того, що позов є недоведений, однак погодитися з таким висновком суду не можна.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст.82 ЦПК України).

Відповідач ОСОБА_4 в засіданні апеляційного суду пояснив, що відносини з братом неприязні, доступу до будинку брат не має, він користується всім будинком і вважає, що позивач не має права на будинок та користування ним. Такі ж пояснення він давав і при розгляді справи в суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення позову про усунення перешкод підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цього позову.

Оскільки позивач і відповідач є особами з інвалідністю 11 групи, то судові виитрати відносяться на рахунок держави.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 червня 2018 року в частині вирішення позову про усунення перешкод в користуванні майном.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належною йому на праві власності 9/20 частини житлового будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_4 надати йому ключі від вхідних дверей будинку.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 17 вересня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

В.В.Черненко