Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 754/2476/17-ц

провадження № 61-26771св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа - приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко Олег Валерійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко О. В., про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування від 16 грудня 2011 року. Укладення зазначеного договору не відповідало внутрішній волі позивача, оскільки вона мала намір укласти договір довічного утримання і розраховувала на те, що відповідач буде надавати їй матеріальну та моральну підтримку. Після укладення договору дарування ОСОБА_5 не цікавиться здоров'ям ОСОБА_3, не надає матеріальної підтримки, вона продовжує сплачувати за комунальні послуги за квартиру. Крім того, позивач стверджувала, що у 2011 році вона мала проблеми із зором та не могла прочитати договір перед його підписанням.

З цих підстав з урахуванням уточнення позовних вимог ОСОБА_3 просила визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що, укладаючи договір дарування, вона помилялась щодо його істотних обставини чи мала вади зору. Крім того, суд дійшов висновку про застосування строків позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач помилялась у правовій природі правочину та його правових наслідках, тому є підстави для визнання договору дарування недійсним. Проте ОСОБА_8 дізналась про порушення свого права у грудні 2011 року, оскільки відповідач з моменту укладення договору не виконував обов'язків, які вона вважала на нього покладеними у зв'язку з підписання цього договору; позивач мала примірник спірного договору та могла можливість дослідити його зміст. З викладених обставин суд дійшов висновку, що позивач пропустила строк позовної давності, про застосування якої заявив відповідач у справі.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину першу статті 261, статтю 267 ЦК України, оскільки позивач дізналась про порушення свого права у листопаді 2016 року, а щодо невиконання відповідачем зобов'язань, які мали виникати з договору довічного утримання, вважала, що ОСОБА_5 просто не виконує договір, та не знала, що такі зобов'язання у нього за умовами оспорюваного договору не виникли.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 мала у власності квартиру АДРЕСА_1

16 грудня 2011 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір дарування, відповідно до якого зазначена квартира була подарована відповідачу.

Після укладення цього договору ОСОБА_3 продовжує проживати у спірній квартирі, передача квартири фактично не відбулася.

Спір, який виник у справі, стосується визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених частиною першою статті 229 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першій статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 Верховний Суд України виклав правову висновок щодо визнання договору дарування недійсним, згідно з яким відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа, яка вчинила правочин, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі їх встановлення норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Установивши, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_3 було 72 роки, як людина похилого віку і за станом здоров'я вона потребує сторонньої допомоги та матеріальної підтримки, а подарована квартира є її єдиним житлом, у якій вона продовжує проживати, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що ці обставини могли свідчити про помилку та неправильне сприйняття позивачем фактичної природи правочину, прав та обов'язків сторін як обставин, що мають істотне значення, однак вона звернулась до суду за захистом порушеного права поза межами строку позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, що є підставою для відмови в позові.

Доводи касаційної скарги щодо помилкового застосування строків позовної давності, на думку касаційного суду, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється відповідно до частини першої статті 261 ЦК України.

За правовою природою договір довічного утримання, передбачений статті 749 ЦК України, є відплатним договором, який характеризується виникненням у набувача за таким договором обов'язку забезпечити відчужувача матеріальним забезпеченням та доглядом.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_3 довідалась або могла довідатись про порушення свого права, коли ОСОБА_5 не приступив до виконання обов'язків, які могли б у нього виникнути у разі, якби сторони уклали договір довічного утримання.

Установивши, що позивач об'єктивно мала можливість знати про обставини порушення своїх прав у грудні 2011 року, що з огляду на положення частини першої статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності, проте звернулась до суду з цим позовом у 2017 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові відповідно до статті 267 ЦК України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_3 про порушення своїх прав довідалась у листопаді 2016 року, було предметом дослідження суду апеляційної інстанції, спростовується встановленими обставинами у справі, а тому обґрунтовано не прийнято до уваги.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалене у справі рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року - залишенню без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик