РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/10082/16-ц

Провадження № 2/643/227/18

16.10.2018 Московський районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді Букреєвої І.А., за участю секретаря Саілян Д.В., позивача - ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_8, Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог : ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання свідоцтва про право власності недійсним , визнання права власності , -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 30 квітня 1993 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_9, про що Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції був зроблений актовий запис № 637. У серпні 1993 року позивач зареєструвався за адресою АДРЕСА_1 . В період шлюбу Рішенням виконавчого комітету м. Харкова Харківської області від 10 липня 1996 року № 144/29 було виключено зі складу службової житлової площі дві кімнати, житловою площею 29,24 кв. м., яку вони займали у складі трьох чоловік у квартирі АДРЕСА_1 та визнано наймачем ОСОБА_8

В подальшому Рішенням виконавчого комітету від 05.05. 1998 року № 86/8 в порядку поліпшення житлових умов у складі сім'ї з 4 осіб надано право зайняти житлове приміщення комунальної квартири, що складалось із трьох кімнат, загальною площею 51,44 кв.м. за цією ж адресою: АДРЕСА_1. На підставі чого виконавчим комітетом від 14 травня 1998 року за № 114027 було видано ордер, до якого позивач був вписаний.

Стверджує , що на час приватизації відповідачкою спірної квартири вони проживали однією сім'єю у квартирі , де він зареєстрований і по сьогоднішній день. Однак, як йому стало відомо з позовної заяви ОСОБА_8 до суду , що була подана у серпні 2016 року , квартира приватизована лише на відповідачку та доньку, в той час як за ним зберігається право на безоплатну приватизацію житла. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та просить : визнати свідоцтво про право власності на 75/100 квартири в АДРЕСА_1, видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду на підставі розпорядження від 03 серпня 1998 року № 29822, недійсним.

Включити його, ОСОБА_1 до складу осіб, що володіють майном на праві спільної сумісної власності, а саме 75/100 квартири за адресою: АДРЕСА_1

Визнати за ним право власності на квартиру у частці 1/4 від 75/100 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя .

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали у повному обсязі, посилалися на обставини, викладені у позовній заяві та просили її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала у повному обсязі, посилаючись на пропуск строків позовної давності просила в задоволенні позову відмовити, надала суду заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Відповідач - представник Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, своїм право на надання суду відзиву на позовну заяву , що йому було надане ухвалою суду від 20 лютого 2018 року не скористався ( а.с. 215-216, 220 )

Представник третьої особи ОСОБА_6 ( довіреність від 04 серпня 2016 року а.с.132 ) - ОСОБА_7, треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_4 просили у позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, третіх осіб, допитав свідків , перевіривши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.1993 року . Шлюб розірваний рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09.08.2006 року . До складу сім'ї входили ОСОБА_8 , її донька ОСОБА_6 та чоловік - позивач по справі ОСОБА_1 . ( а.с.7 , 9-10 , 12- 13 ) . Під час зареєстрованого шлюбу сторони проживали разом за адресою: АДРЕСА_1. В користування було дві кімнати, які були виділені рішенням виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м. Харкова від 10 липня 1996 року , яким зазначені дві кімнати були виключені з числа службових та головним наймачем було визнано ОСОБА_9, як колишнього працівника ЖЕЛ № 101. ( а.с.11 ) В подальшому Рішенням виконавчого комітету від 05.05.1998 року № 86/8 було надано право зайняти житлове приміщення комунальної квартири , що складалось із трьох кімнат. Загальною площею 51,44 кв.м за адресою : АДРЕСА_1. На підставі чого виконавчим комітетом від 14 травня 1998 року за № 114027 було надано ордер, до якого позивач був вписаний. ( а.с.56 )

3 серпня 1998 року за реєстраційним номером НОМЕР_1 було видане свідоцтво про право сумісної власності на 75/100 частини комунальної квартири за адресою АДРЕСА_1 , приватизоване згідно Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду » на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_6 ( а.с.98 ) В матеріалах приватизаційної справи № 241649 ( а.с. 114 ) міститься копія власноручно написаної заяви на ім'я начальника Управління приватизації державного майна від ОСОБА_1 , написаної 29 вересня 1998 року , в якої він просить виключити його з числа власників приватизованої квартири по вул.АДРЕСА_1 у зв'язку з тим , що він використав своє право на приватизацію в 1993 році за адресою АДРЕСА_2 . Заява написана у присутності посадової особи Євсикова В.В. , про що є відповідний запис на заяві.

03.06.1993 року ОСОБА_1 було використано житловий чек за попереднім місцем проживання, а саме була приватизована однокімнатна квартира (загальна площа 33,02 кв.м.) по АДРЕСА_2 на двох в рівних частинах - на нього та основного квартиронаймача моя мати - ОСОБА_13 , про що було видано свідоцтво про право власності НОМЕР_2, реєстрація в БТІ № П-5-936 від 10.06.93року. ( а.с. 53)

09.08.2006 року Московським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення про розірвання шлюбу.

Позивач вважає , що своє право на приватизацію державного житлового фонду за попереднім місцем проживання він реалізував не в повному обсязі , оскільки лише використав житловий чек, а саме була приватизована однокімнатна квартира на двох в рівних частинах по 16,51 кв.м., що дорівнює 8 255 крб.) , в той час як законодавством передбачено безоплатну передачу громадянам квартир з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної на кожного громадянина та 12 тис. карбованців.

У подальшому спірна квартира у відповідності до договору купівлі-продажу від 18 серпня 2016 року громадянами ОСОБА_14, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 була продана ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ( а.с.193-196 )

Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю або продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Громадяни, які частково використали житлові чеки в процесі приватизації квартир державного житлового фонду, отримали нові квартири і мають залишки житлових чеків на депозитних рахунках, яких вистачає для оформлення права власності на другу квартири, використовують ці залишки для приватизації останньої. Практика застосування житлового законодавства склалася таким чином, що органи приватизації здійснюють доприватизацію житла громадянам за невикористані частини житлових чеків у межах їх вартості та з доплатою особистих коштів за наявності надлишків житлової площі.

Тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбачену п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду Справа N 1-38/2010 10 червня 2010 року N 15-рп/2010.

Представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності.

Позивач вважає , що на його вимоги не поширюються строки позовної давності , відповідно до ст. 268 ЦКУ , а саме п.4 , відповідно до якого не поширюються строки позовної давності на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

До Московського районного суду м. Харкова позивач звернувся з позовною заявою про поділ майна , визнання свідоцтва про право власності недійсним , визнання права власності - 15.08.2016 року.

Позивач не заперечував в у судовому засіданні , що він , дійсно 29 вересня 1998 року власноручно написав заяву на ім'я начальника Управління приватизації державного майна, в якої просив виключити його з числа власників приватизованої квартири по вул.АДРЕСА_1 у зв'язку з тим , що він використав своє право на приватизацію в 1993 році за адресою АДРЕСА_2 , але посилався на те , що писав її вдома за проханням дружини , яка ніби - то скористалася його довірою до неї , поставив свою підпис на заяві, навіть не читавши заяву . При цьому пояснював та посилався у позовній заяві до суду на те , що запитував у дружини щодо приватизації квартири після її повернення з управління приватизації , вона повідомила йому, що нею було приватизовано квартиру на себе та доньку, що ж стосується нього, дружина запевняла , та він сам так вважав, що немає різниці на кого саме на чоловіка чи дружину оформлені документи на квартиру.

Факт написання цієї заяви ОСОБА_1 в приміщенні Управління приватизації держмайна і підтвердила допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_14, сусідка , яка в той самий день також була разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в Управлінні приватизації з приводу приватизації своєї частини квартири по вул.АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_15, допитана судом , пояснила , що протягом тривалого часу підтримувала дружні стосунки с подружжям ОСОБА_1 . Їй відомо , що ОСОБА_1 не приймав участь у приватизації квартири за власним бажанням. Це вони обговорювали за кофе . Він достовірно знав , що квартира приватизована на дружину та доньку , тоді , в присутності ОСОБА_15 , ОСОБА_1 казав дружині : « мені твого майна не потрібно ».

Зазначена заява , написана самим позивачем , та свідчення про це свідка ОСОБА_14 та ОСОБА_15 дають суду підстави для висновку , що позивач знав про отримання відповідачкою свідоцтва про власність на зазначену квартиру ще у 1998 році. Посилання позивача на те , що йому стало відомо про те , що він не прийняв участь у приватизації спірної квартири тільки з позову ОСОБА_8 до суду у 2016 році є неправдивими. Позивач звернувся до суду з позовом через 18 років після того, як він дізнався про порушення свого майнового права.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що з гідно зі ст. 76 ЦК Української РСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 71 зазначеного Кодексу загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки, право на звернення до суду з позовом у ОСОБА_1 виникло з моменту отримання свідоцтва про право власності на квартиру, тобто з 03 серпня 1998 року, і до введення в дію ЦК України 2004 року, то встановлений ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року, строк позовної давності сплив, тому підстав для застосування судом положень п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України 2004 року немає.

Згідно ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач клопотання про поновлення строків позовної давності з обґрунтуванням поважності причин пропуску строку позовної давності суду не подавав, а відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, поновлення строків позовної давності можливо за умови визнання судом поважності причини пропуску вказаного строку. На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цієї частині .

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до розділу V11 Прикінцеві положення до Сімейного Кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним Кодексом України ( 01.01.2004 року) і регулює відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності. Сімейний кодекс України не має зворотної сили і не може поширюватися на відносини, які виникли до цього моменту.

Положення п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України про те, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним під час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», набрало законної сили 13 червня 2012 згідно із Законом № 4766-VI від 17 травня 2012року.

У відповідності до ст.ст.22 - 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України , затвердженого 20.06.1969 року , що діяв до 1 січня 2004 року , майно нажите під час шлюбу є спільним майном подружжя , але керуючись зазначеним законом слід вважати , що майно, набуте ОСОБА_8 за час шлюбу, внаслідок приватизації , слід вважати майном, придбаним за кошти, які належали нею особисто, а тому є таким , що є її особистою власністю і тому не підлягає розділу між подружжям.

За таких обставин , суд приходить до висновку , що частина спірної квартири, що внаслідок приватизації набула за час шлюбу ОСОБА_8 не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1

Відповідно до ст. 62 СК України виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України, той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Позивач у позові про розділ майна подружжя , що вважає спільним , посилається також на те що працював , витрачаючи кошти на утримання та збільшення майна , кошти від продажу своєї квартири по вул.Блюхера, 35/81 кв.285 витратив на збільшення вартості майна дружини .

За приписами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази , які надав суду позивач у підтвердження своєї участі у збільшенні вартості майна це пояснення у суді свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , що були допитані у судовому засіданні за клопотанням позивача, підтвердили тільки те , що у їх присутності одного разу позивач відвозив продукти та якісь гроші відповідачу , за її проханням , вже після припинення шлюбних відносин між ними.

Таким чином, ці свідчення не можуть бути підставою для висновків про те, що майно дружини, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок затрат чоловіка - позивача по справі ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 2, 12, 83, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

ОСОБА_1 у задоволені позову до ОСОБА_8, Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог : ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання свідоцтва про право власності недійсним , визнання права власності - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 23 жовтня 2018 року.

Суддя