Номер провадження: 22-ц/785/7138/18
Номер справи місцевого суду: 522/7905/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною, третя особа: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,

встановив:

05.05.2016 позивач ОСОБА_7, який в подальшому змінив прізвище та імя і став ОСОБА_5, звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - КРА ОМР) про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною та просив зобовязати ОСОБА_3 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_8 наступним чином:

- безперешкодні зустрічі з дитиною без участі будь-яких інших осіб щопятниці, щосуботи та щонеділі з 15.00 до 20.00;

- безперешкодне проведення відпустки з дитиною без участі ОСОБА_3 щороку у літній період строком на 14 діб;

- безперешкодна участь у спільному святкуванні дня народження сина (з можливістю участі інших осіб) кожного року 12-го листопада з 08.00 до 22.00 год.;

- безперешкодна участь у спільному святкуванні державних свят України на кожне державне свято України з 08.00 до 22.00 год.

Просив також зобовязати ОСОБА_3 за два дні до зустрічі з сином надати позивачу точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі таких змін, повідомити про це позивача особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

Позовні вимоги мотивував тим, що 07.09.2006 року між ним - ОСОБА_7 (ОСОБА_5О.) та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, про що зроблений актовий запис №300. Під час шлюбу 12.11.2007 року у сторін народився син ОСОБА_8

Рішенням Київського районного суду м. Одеси 02.03.2009 року у справі №2-1155/09 р. шлюб між ОСОБА_7 (ОСОБА_5О.) та ОСОБА_3 було розірвано З моменту розлучення між позивачем та відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідування, почалися створюватися перешкоди зі сторони відповідача. Після чисельних спроб вирішити питання участі у вихованні сина мирним шляхом, взаємними поступками, з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, позивач вимушений звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги фактично визнала частково та 05.05.2018 року подала до суду першої інстанції заяву, згідно якої вважала за можливе встановлення наступного графіку зустрічей ОСОБА_7 з дитиною ОСОБА_8:

- кожну третю пятницю кожного місяця з 16.00 до 20.00 год. за участі матері ОСОБА_3 та за бажанням дитини.

- зустріч ОСОБА_7 з дитиною ОСОБА_8 на період літніх та зимових канікул (будь-які 2 дні) з 10.00 до 18.00 год. за участі матері ОСОБА_3 та за бажанням дитини.

В судовому засіданні позивач вказав, що він змінив прізвище та імя з ОСОБА_7 на ОСОБА_5.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05липня 2018 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування

з дитиною було задоволено частково.

Було зобовязано ОСОБА_3 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька ОСОБА_5 з малолітнім сином ОСОБА_8, шляхом встановлення його систематичних побачень з дитиною наступним чином:

- кожну першу суботу та неділю з 15 години до 19 години та кожну третю суботу та неділю з 15 години до 19 години без присутності матері;

- безперешкодне проведення відпустки з дитиною щороку у літній період строком до 14 діб без участі матері дитини, за згодою дитини;

- участь батька у спільному святкуванні дня народження сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, щороку 12 листопада за попередньою домовленістю з дитиною з приводу часу святкування;

- у святкові дні за попередньою домовленістю батьків;

Було зобовязано ОСОБА_3 за два дні до дня зустрічі батька з дитиною (у випадку її обізнаності щодо зустрічі) надавати ОСОБА_5 інформацію щодо змін фактичного місця проживання/перебування та місця навчання дитини у випадку їх змін.

Було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В іншій частині позову було відмовлено.

Непогоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким встановити інший порядок побачення з дитиною, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що сторони перебували у шлюбі з 07.09.2006 року по 28 квітня 2009 року і що від шлюбу 12.11.2007 року у них народився син ОСОБА_8, визнані сторонами та підтверджуються матеріалами справи, а тому у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Встановленим вважається також те, що малолітній ОСОБА_8 після розірвання шлюбу між батьками залишився проживати з мамою відповідачкою ОСОБА_3

Спірним в даному випадку являється питання стосовно зустрічей батька з дитиною, прийняття участі у вихованні та вільному спілкуванні дитини з батьком, оскільки останній проживає окремо від нього і в іншому населеному пункті.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що за змістом ч. 3 статті 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятковими випадками коли це суперечить інтересам дитини.

В ході досудового врегулювання спору, сторони не дійшли згоди щодо встановлення порядку зустрічей батька з малолітнім сином. Позивач вказав, що з часу окремого проживання неодноразово звертався до відповідачки з проханням встановлення порядку його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, проте відповідачка у зустрічах з дитиною відмовляла.

Так, як вбачається із листа позивача від 07.11.2013 року, він намагався мирним шляхом урегулювати конфлікт між сторонами, та брати участь у вихованні дитини, спілкуватися з ним, зазначивши, що на імя сина - ОСОБА_8 відкритий рахунок, на якому на той момент було 5000 грн., який буде доступний дитині, після досягненням ним повноліття (а.с.30).

ОСОБА_9 по локальним і роумінговим дзвінкам від ПрАТ «Київстар» слідує, що позивач намагався звязатися (телефонував, надсилав смс-повідомлення) з відповідачкою чотирнадцять разів в період з 01.05.2013 року по 31.08.2014 року. Крім того, із листа Директора ТОВ «А4 плюс» ОСОБА_10 від 13.03.2017 року вбачається, що позивач постійно намагався домовитися з відповідачкою щодо побачення його з сином, проте вона відмовляла або ігнорувала, у звязку з чим, починаючи з 2013 року йому жодного разу не вдалося побачити дитину (а.с.137).

Також, згідно листа ОСОБА_11 від 18.03.2017 року, він неодноразово був свідком того, що позивач намагався урегулювати конфлікт з колишньою дружиною та намагався спілкуватися з сином, передавав синові подарунки, а також надавав відповідачці кошти на утримання сина (а.с.143).

Колегія суддів вважає доводи апелянта стосовно недопустимості зазначених вище письмових пояснень ОСОБА_10 та ОСОБА_11 слушними, однак, колегія суддів приймає їх до уваги в якості характеризуючих матеріалів позивача ОСОБА_5, а також того факту, що позивач ОСОБА_5 мав намір спілкуватись із сином і примати участь у його вихованні.

Крім того, в матеріалах справи наявна характеристика вих. №15-р від 13.03.2017 року ФОП ОСОБА_12, у якої позивач працював на посаді «Директор з розвитку ТМ» з 20.05. 2015 року, та яка охарактеризувала позивача як рівного, доброзичливого, привітного, чемного працівника, витриману, миролюбиву, такою, що сторониться конфліктних ситуацій людиною (а.с.139, 140).

На зазначеній посаді позивач з вересня 2016 року по грудень 2016 року отримував заробітну плату у розмірі 1600 грн. на місяць, з січня по лютий 2017 року у розмірі 3200 грн. (а.с.141).

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що заборгованість позивача по аліментам відсутня, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 02.07.2018 року (а.с.178).

Посилаючись на зазначені обставини, та на те, що позивач позбавлений можливості спілкуватись зі своїм малолітнім сином, він звернувся до суду із зазначеним позовом.

При цьому, звертаючись до суду з позовом, позивач надав суду Висновок органу опіки і піклування КРА ОМР.

Відповідно до Висновку КРА ОМР №931/01-11 від 23.01.2018 року комісія вважає за доцільне спілкування позивача з малолітньою дитиною ОСОБА_8 за таким графіком: кожну першу суботу та неділю з 15.00 до 19.00 год. та кожну третю суботу та неділю з 15.00 до 19.00 год. без присутності матері. В день народження малолітнього, а також літні канікули (14 календарних днів) спілкування має відбуватися за бажанням та згодою дитини (а.с. 132-135).

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо необґрунтованості вищевказаного Висновку органу опіки і піклування, які на її думку ґрунтуються лише на припущеннях і не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Так, колегія суддів вважає, що зазначений Висновок враховує як права позивача та права відповідача, так і права їх неповнолітнього сина.

Крім того слід вказати, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо оскарження відповідачкою вищезазначеного Висновку органу опіки і піклування.

Що стосується посилання відповідача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 на характеристику психо-емоційного стану дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, учня ІНФОРМАЦІЯ_2, школи № 94, даним Одеським міським центром соціальних служб для сімї, дітей та молоді ОМР № 01-Ж-23 від 27.03.2016 року (а.с.127), то колегія суддів зазначає, що характеристика була дана за наслідками психологічного тестування дитини спеціалістом відділу соціальної роботи Центру. Згідно цієї характеристики дитина вважає своєю сімєю себе, маму та вітчима ОСОБА_11, якого називає «папою», з яким він має довірливий контакт. Сімейна ситуація сприятлива, направленість на спілкування членами сімї, з якими живе дитина, позитивна. На всі малюнках членів сімї папа ОСОБА_7 відсутній. Дитина відчуває сильні почуття обіди і розчарування на батька ОСОБА_13. При спілкуванні з біологічним батьком дитини ОСОБА_8 бажано враховувати підвищену чутливість дитини. Рекомендовано оберігати дитину від стресових ситуацій.

Таким чином, вказана характеристика жодним чином не забороняє позивачу зустрічатись із сином ОСОБА_14, проте, рекомендує при зустрічах враховувати підвищену чутливість дитини і оберігати дитину від стресових ситуацій.

На думку колегії суддів, та обставина, що позивач не фігурує в малюнках дитини в якості члена сімї, свідчить саме про відсутність спілкування дитини з біологічним батьком, що в даному випадку є недопустимим.

Так, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції правильно зазначив, що ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тобто, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Згідно ст. 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 18 зазначеної Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

За змістом стос. 141, 150, 153 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою крім випадків, коли це право обмежене законом.

Статтею 157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

При цьому, відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Всі вищевказані норми матеріального права свідчать про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, як то також передбачено ст. 7 СК України.

Враховуючи, що позивач довгий час не спілкувався з дитиною, не брав участі у його вихованні, проте причини відсутності таких стосунків між батьком та дитиною повязана з переїздом позивача до іншого міста, а також беручи до уваги бажання батька, який має такі ж права як і у матері, бачитися і спілкуватися з дитиною, намагання брати участь у його житті як батько, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про встановлення зустрічей позивача з дитиною у встановлені судом періоди часу.

При цьому, на думку колегії судів оскаржуваним рішенням суду буде дотриманий розумний баланс на участь обох батьків у вихованні дитини, зокрема, і те, що кожен з батьків зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, і характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний контакт, враховуючи, що після розлучення батьки дитини проживають окремо.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що зустрічі позивача з дитиною мають бути тільки в її присутності, то колегія суддів з ними не погоджується, оскільки враховуючи неприязні стосунки між сторонами батьками дитини, сумісні зустрічі батька з сином, в присутності матері, можуть призвести до скандалів між батьками, що негативно відобразиться на емоційному стані дитини і може завдати йому стресу, що є недопустимим.

Також безпідставним є посилання заявника апеляційної скарги на те, що позивач змінив прізвище і по-батькові, що також може завдати психологічну травму дитині, так як дитині в листопаді 2018 року виповнюється 11 років і позивач взмозі йому пояснити причини, з яких він змінив своє прізвище і по-батькові.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.11.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_15

ОСОБА_2