Справа №478/1681/17 18.01.2018
Провадження №22-ц/784/168/18
Провадження №22-ц/784/168/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 478/1681/17

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю: представника заявника ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Іщенко Х.В. 27 листопада 2017 року в приміщенні цього ж суду по справі за заявою

ОСОБА_2,

заінтересована особа: Баштанське обєднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області,

про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що в дитинстві він отримав травму ноги у звязку з чим йому було ампутовано ногу. Вподальшому, у шістнадцятирічному віці, 1 квітня 1959 року йому встановлено третю групу інвалідності та призначено пенсію від 4 серпня 1960 року в 17 років, яку він отримує до теперішнього часу. Проте на той час в довідці МСЕК його статус інваліда дитинства зазначено не було.

Після повторного огляду, відповідно до довідки МСЕК, йому встановлено першу групу інвалідності довічно, проте не зазначено статусу інваліда дитинства, що необхідно йому для отримання пенсії, як особі яка має статус інваліда дитинства..

Посилаючись на викладене, заявник просив визнати юридичний факт його інвалідності з дитинства, а саме з 1 квітня 1959 року.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції, просив його скасувати та ухвалити нове, яким визнати юридичний факт події, повязаної із захворюванням перенесені до 18 річного віку інваліда дитинства ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч.2 ст.256 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення), у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів групи інвалідності та часу її настання. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» за № 5 від 31 березня 1995 року).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, був оглянути комісією 1 квітня 1959 року та визнаний інвалідом третьої групи довічно, про що свідчить довідка ВТЕК серія 58 Ч №735333( а.с. 5).

Заявник перебуває на обліку в Баштанському обєднаному управлінні Пенсійного Фонду України Миколаївської області та отримує пенсію по втраті годувальника, яка призначена йому на підставі ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року як особа з інвалідністю до досягнення 18 років на підставі довідки МСЕК від 1 квітня 1959 року.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 269471 ОСОБА_2, був повторно оглянутий з 25 травня по 6 червня 2017 року, група інвалідності перша «А», причина інвалідності загальне захворювання, інвалідність встановлена - безстроково.

Звертаючись до суду, заявник просив встановити факт, повязаний із захворюванням перенесеним ним до 18 річного віку, посилаючись на те, що встановлення цього факту має для нього юридичне значення та дає йому підстави для призначення допомоги як інваліду з дитинства.

Разом з цим, статтею 31 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Відповідно до п.2.18 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоровя, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Таким чином, факт настання інвалідності з дитинства встановлюється виключно органами МСЕК, шляхом проведення експертизи, за наслідками якої видається довідка.

Відповідно до висновку про час настання інвалідності, наданого міжрайонною медико-соціальною експертною комісією №4 Миколаївської обласної ради від 7 листопада 2017 року, ОСОБА_2 був інвалідом до 18 років за діагнозом «Кукса с/з лівої гомілки» з 1 квітня 1959 року і визнається інвалідом третьої групи загального захворювання (а.с.16).

Отже, ОСОБА_2 має відповідний висновок МСЕК про час настання інвалідності.

Відповідно до п.14 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМ України від 3 грудня 2009 року №1317, причинний зв'язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Виходячи із вказаної норми, слід зазначити, що судовим рішенням не можуть бути встановлені факти групи інвалідності та часу її настання, а також події, повязані з перенесеними захворюваннями. Факт захворювання встановлюється виключно висновком лікувально-профілактичних закладів охорони здоров'я.

За такого, доводи заявника про те, що судом можуть бути встановлені факти, повязані з захворюванням, є наслідком невірного тлумаченням норм процесуального права та ці доводи, колегія суддів не може прийняти до уваги.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: І.В.Лівінський

ОСОБА_3

Повний текст постанови складено 19 січня 2018 року.