Справа №521/3533/18
Провадження №2/521/2443/18
16 жовтня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Поліщук І.О.,
при секретарі Бєрової А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства обмеженою відповідальністю «ЛАЄРС ГРУПП» (ТОВ «АВІАС АВТО») про порушення прав споживача, визнання договору доручення недійсним, стягнення коштів,
Позивач в судові засідання не зявився, надав до канцелярії суду заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд розглянути справу у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав.
У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України.
Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.
21 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВІС АВТО», надалі Повірений та ОСОБА_1, надалі Довіритель було укладено Договір доручення № Д 0378.
При цьому слід звернути увагу, що усі дані, що стосуються особи довірителя, транспортного засобу, дати укладання договору, вписані в бланк договору від руки, що свідчить про те, що сторони підписали розроблений, типовий для відповідача договір, роздрукований у формі бланку.
Предметом укладеного договору за змістом п. 1.1. Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року зазначено: Повірений зобовязується за дорученням Довірителя від його імені, в його інтересах та за його кошти здійснити юридичні дії та надати послуги щодо пошуку транспортного засобу, визначеного цим Договором, здійснення інформування, консультування, надання пропозицій, супроводження послуг та проведення робіт, повязаних із сприянням Довірителю в укладенні ним або від його імені, договору поставки/купівлі-продажу або будь-якого іншого договору за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних для нього.
За змістом п.п. 1.6, 1.7 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року транспортним засобом, на придбання якого здійснюються дії, визначені пунктами 1.2, 1.3 цього Договору є МТЗ 82.1.26, 4х4, новий, синього кольору, 2017 року випуску, дизель. Вартість транспортного засобу визначається Довірителем на рівні 540000 гривень.
Відповідно до умов підпунктів п.п. 2.1.1., 2.1.2, 2.1.3, 2.1.4, 2.1.5, 2.1.7. п. 2.1 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року, Повірений зобовязаний: добросовісно вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення згідно п.1.1-1.3 даного Договору у строк, що не перевищує 90 робочих днів з моменту укладення даного Договору. Надавати Довірителю інформацію про потенційних продавців/постачальників транспортних засобів, та/або умови придбання, набуття права власності на транспортний засіб. Перевіряти правомочність продавця, постачальника, фінансової установи на укладення договорів купівлі-продажу, поставки транспортного засобу і інших договорів. Діяти від імені та за рахунок Довірителя, та в його інтересах, укладали договори поставки або будь-який інший договір, за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, в тому числі кредитні договори та договори страхування, на найбільш вигідних для Довірителя умовах. Повідомити Довірителя на його вимогу про хід виконання договору. Передати в 3-денний строк Довірителю все одержане у звязку з виконання доручення і надати звіт про виконання доручення та супроводжувальні і фінансові документи після підписання сторонами Акту виконаних послуг.
Згідно до підпунктів 2.2.1, 2.2.3, 2.2.4 п.2.2 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року, Довіритель зобовязаний: видати Повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, визначених у п.1.3 цього Договору, забезпечити Повіреного іншими засобами, необхідними для виконання доручення Довірителя за цим Договором. Перерахувати на рахунок Повіреного кошти в розмірі визначеної п.1.7 даного Договору вартості транспортного засобу протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів здати укладення даного Договору. Прийняти транспортний засіб, який придбаний за договором поставки, купівлі-продажу або будь-яким іншим договором.
Відповідно до п.2.3 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року, після виконання даного договору сторони зобовязані підписати відповідний акт, щодо повного виконання сторонами Договору.
Винагорода, вказана у п.3.1 сплачується Довірителем не пізніше поточного дня, в якому укладено Договір (п.3.2 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року).
Як визначено в п.9.1 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом 90 робочих днів.
В прикінцевих положеннях Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року передбачено: Сторони підтверджують, що цей Договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів цього виду, жодна зі сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним (п.11.1). Сторони підтверджують, що в разі, якщо будь-яка умова цього договору стане або буде визнана недійсною в звязку з невідповідністю закону, то така умова не братиметься до уваги або ж сторонами будуть вжиті заходи щодо зміни Даного договору тією мірою, щоб зробити Договір і зберегти в повному обсязі наміри сторін (п.11.2). Підписанням цього Договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору (п.11.7). Підписанням даного Договору Довіритель заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення в представника повіреного, що стосуються змісту договору, поінформований про всі можливі витрати у звязку з укладенням договору, уважно прочитав та зрозумів Договір. Представником Повіреного надано Довірителю повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення Договору (п.11.8). Довіритель своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Договору, підтверджує свої права та обовязки за Договором, підтверджує здатність набувати прав та обовязків за Договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе (п.11.9).
Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
За змістом ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.
За змістом ч.1 ст.1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч.1 ст.1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Пунктом 1 ч.1 ст.1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору.
За змістом ч.2 ст.1008 ЦК України довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною.
За змістом ч.1 ст.1009 ЦК України, яка передбачає наслідки припинення договору доручення, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення.
Дослідженням укладеного договору доручення Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року встановлено, що умови договору, що стосуються винагороди повіреного є несправедливими, зокрема ті, які стосуються порядку і наслідків дострокового припинення договору та відповідальності сторін.
Так, відповідно до п.5.1 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року, даний договір може бути припинений шляхом односторонньої відмови Повіреного у випадку відсутності можливості у Повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана у даному договорі з урахуванням п.1.7 даного договору або у разі не виконання умов договору Довірителем щодо строків та розмірів проведення оплат по договору.
Водночас підпунктом 5.1.1. Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року, визначено, що у випадку порушення довірителем умов, визначених п.2.2.3 Договору (щодо перерахування вартості транспортного засобу протягом 60 днів з дати укладення Договору) Повірений має право заявити про односторонню відмову від Договору. При цьому, якщо повіреним добросовісно надавались послуги/вчинялись юридичні дії, обумовлені цим Договором, винагорода, визначена п.2.1 Договору поверненню не підлягає.
За змістом підпункту 5.1.2 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року визначено, що у разі односторонньої відмови від договору Повіреного поверненню підлягає 50% від сплаченої винагороди Повіреного, визначеної п.3.1. Договору(а.с.15).
За змістом підпункту 5.2.1 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року у випадку відмови Довірителя від Договору в односторонньому порядку протягом трьох днів з моменту укладення даного договору поверненню підлягає 50% від сплаченої винагороди Повіреного, а у випадку, коли заява про відмову від Договору подана Довірителем з порушенням вказаного строку, винагорода, яка вказана у п.3.1 даного договору поверненню не підлягає.
Водночас, повірений, відповідач у справі, за змістом укладеного Договору не несе відповідальності за порушення умов договору, окрім обовязку повернути сплачену винагороду у випадку порушення ним своїх зобовязань за договором, якщо не доведе, що таке порушення сталось не з його вини (п.6.3 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року), та сплати неустойки у розмірі відсотку від розміру невиконаного зобовязання, у випадку несвоєчасного перерахування коштів Довірителю (п.6.7 Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року).
Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що на думку суду приводить до дисбалансу договірних відносин.
Аналізуючи зміст укладеного договору, суд прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами Договору доручення № Д 0378 від 21.08.2017 року, передбачені підпунктом 5.2.1 п.5.2 Договору є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача, як споживача послуг, можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ним коштів в рахунок винагороди Повіреному, не зважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вищенаведеним вимогам ст.ст. 1008, 1009 ЦК України.
При цьому суд також звертає увагу, що окремо від обовязку сплати винагороди на споживача послуг Довірителя покладено також обовязки щодо компенсації витрат Повіреного, які повязані з виконанням даного договору (п.2.2.2 Договору). До таких витрат, зокрема віднесено: послуги нотаріуса, послуги з реєстрації (перереєстрації), перегону транспортного засобу, а також інші додаткові витрати, що можуть бути понесеними в процесі виконання договору задля належного його виконання.
Суд звертає увагу, що сам договір виготовлений за стандартною, вочевидь типовою для відповідача формою договору, про що свідчать вписані від руки представником відповідача індивідуальні дані щодо Довірителя та транспортного засобу, на придбання якого позивачем укладено договір доручення.
Наведене на думку суду свідчить про порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладенні договору.
Ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
У відповідності з ч.ч. 1, 2, п. п. 2 - 4, 7, 10 - 13 ч. 3, ч. 4-8 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч. 2 вказаної статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч.3 цієї статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Судом встановлено, що в укладеному сторонами договорі наслідки розірвання договору, в тому числі і за ініціативою Повіреного, передбачають утримання на користь останнього від 50% до 100% суми сплаченої винагороди, водночас будь-яка відповідальність, компенсація, відповідача, за порушення умов договору окрім повернення сплачених коштів, відсутня.
Крім того, аналіз змісту вищенаведених пунктів 2.1, 2.2 Договору, які передбачають обовязки Повіреного і Довірителя, дає підстави стверджувати, що він містить встановлені жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене здебільшого власним розсудом виконавця.
З огляду на зазначене, суд вважає, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч.5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.
Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення адміністративного платежу, зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, відповідно до положень ч. 6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч.1, 3 ст.203, ч.3 ст.215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому.
Як зазначено в ч.1ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За таких обставин, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо визнання оспорюваного ним договору доручення недійсним.
Відповідно до вимог ч.1,2 ст.216 ЦК України сплачені позивачем на виконання укладеного договору кошти в сумі 54 000 гривень підлягають стягнення з відповідача на користь позивача.
При подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути належний до сплати судовий збір за ставками, визначеними ст.4 ЗУ «Про судовий збір».
Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 4, 13, 141, 259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 203, 207, 215, 216, 638, 1000, 1002-1003, 1008-1009 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», суд
Позов ОСОБА_1 до Товариства обмеженою відповідальністю «ЛАЄРС ГРУПП» (ТОВ «АВІАС АВТО») про порушення прав споживача, визнання договору доручення недійсним, стягнення коштів задовольнити.
Визнати недійсним Договір доручення № Д 0378 від 21 серпня 2017 року між ОСОБА_1 (Одеська обл., Миколаївський р-н, с. Переселенці, вул. Лесі Українки, 41, ІПН: НОМЕР_1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВІС АВТО» (нова назва ТОВ «ЛАЄРС ГРУПП», код за ЄДРОУ 41216210).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
Позивачем рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області в загальному порядку в тридцятиденний термін.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно-процесуальним Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий: