Справа № 161/1423/18
Провадження № 6/161/483/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К РА Ї Н И
25 жовтня 2018 року місто ОСОБА_1
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Філюк Т.М.
за участі секретаря судового засідання Бортнюка А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні подання приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, -
23 жовтня 2018 року приватний виконавець виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3.
Своє подання мотивує тим, що на його виконанні як приватного виконавця перебуває виконавчий лист № 161/1423/18 від 10.07.2018 року Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в розмірі 345 674, 32 гривень та 3 456, 74 гривень судового збору.
Враховуючи те, що боржник ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, приватний виконавець просить суд тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до моменту повного виконання останнім виконавчого листа № 161/1423/18 від 10.07.2018 року Луцького міськрайонного суду Волинської області.
В судове засідання приватний виконавець ОСОБА_5 не зявився, подав до суду заяву щодо розгляду подання без його участі.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволені подання приватного виконавця слід відмовити з огляду на наступне.
Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2 знаходиться виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області № 161/1423/18 від 10.07.2018 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в розмірі 345 674, 32 гривень та 3 456, 74 гривень судового збору.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Виключні випадки, у яких застосовуються такі обмеження, порядок та умови їх застосування визначено зокрема ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» №3857-XII від 21.01.1994 року у редакції від 10.12.2015 року, п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, ст. 441 ЦПК України.
Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Згідно положень ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Відповідно до положень п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов'язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Положеннями п. 2 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, подання про тимчасове обмеження у праві виїзду, має обов'язково містити, зокрема, обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов'язань.
Слід зазначити, що право виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду, зобов'язань, тобто наявність лише самого зобов'язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.
Отже, виконавець повинен довести факти умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього виконавчим документом зобов'язань.
Для цього, перш за все, є необхідним встановити факт обізнаності боржника про відкрите виконавче провадження та необхідності вчинення дій щодо виконання виконавчого документа.
З матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем за місцем реєстрації боржника та адресою належного йому майна надсилалися документи виконавчого провадження (постанова про відкриття виконавчого провадження, виклики державного виконавця, тощо), однак суду не надано жодних доказів того, що боржник отримав вищезазначені постанови та виклики приватного виконавця.
З актів приватного виконавця ОСОБА_2 від 09.08.2018 року, 05.09.2018 року, 17.09.2018 року та 20.09.2018 року вбачається, що при виході за адресою проживання боржника, виконавчі дії провести не було можливості, оскільки двері будинку/квартири ніхто не відчинив. Проте відсутність боржника за місцем проживання в зазначені дати не є підставою вважати, що останній ухиляється від виконання рішення суду.
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Наявність відповіді Державної фіскальної служби України, відповідей Пенсійного фонду України, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, не можуть свідчити про те, що державним виконавцем виконано всі необхідні заходи для примусового виконання вимог, які прямо передбачені виконавчим документом та ЗУ «Про виконавче провадження».
При цьому, положення ст. 56, 57 ЗУ «Про виконавче провадження» надають право виконавцю, у випадку встановлення майна у боржника та з метою забезпечення реального виконання рішення, здійснити опис, вилучення такого майна з передачею для подальшої реалізації.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що приватний виконавець ОСОБА_2, не здійснивши відповідних заходів, передчасно звернувся з поданням до суду про вжиття такого крайнього заходу забезпечення виконання рішення суду як обмеження боржника у його конституційному праві - праві виїзду за кордон.
Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, приватний виконавець ОСОБА_2 і раніше звертався до Луцького міськрайонного суду Волинської області із аналогічними за змістом та вимогами поданнями щодо обмеження гр. ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 17 вересня 2018 року по даній справі (суддя Присяжнюк Л.М.) подання приватного виконавця ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_6 залишено без розгляду на підставі заяви самого приватного виконавця, що мотивована необхідністю вчинення додаткових виконавчих дій.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2018 року (суддя Рудська С.М.) в задоволенні подання виконавця ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_6 відмовлено з підстав не доведення приватним виконавцем обставин умисного ухилення боржника від виконання рішення суду та не вжиття усіх заходів примусового виконання рішення суду в межах повноважень виконавця згідно ЗУ «Про виконавче провадження».
Доказів вчинення нових виконавчих дій, спрямованих на забезпечення реального виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області № 161/1423/18 від 10.07.2018 року, у період після прийняття судом зазначених вище ухвал про повернення подання без розгляду та відмови у задоволенні повторного подання, приватним виконавцем ОСОБА_2 до суду не подано.
Дані щодо перетину боржником державного кордону України не приймаються судом до уваги як доказ ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду та намір залишити країну з метою ухилення від виконання рішення суду, оскільки право громадян на вільне пересування гарантоване Конституцією України.
Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.
З урахуванням викладено та того, що обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення приватними виконавцями всіх інших можливих заходів, а також тієї обставини, що виконавцем не обґрунтовано наявність фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов'язань, суд приходить до висновку, що подання є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 37, 352-355, 441 ЦПК України, суд
У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Волинської області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали або у разі розгляду справи ( вирішення питання) без повідомлення ( виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту ухвали: 26 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя Т.М. Філюк