Справа № 409/903/18
Номер провадження № 22ц/782/710/18
ОКРЕМА ДУМКА СУДДІ
13 вересня 2018 року м. Сєвєродонецьк
Апеляційний суд Луганської області рішенням від 13.09.2018 року задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1, скасував ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 24 липня 2018 року та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Із таким рішенням колегії суддів не можу погодитись, оскільки вважаю його необґрунтованим і помилковим, а рішення суду першої інстанції про відмову в видачі судового наказу про стягнення аліментів на дитину з ОСОБА_2 правильним по суті, законним, обґрунтованим.
Обставини справи викладені в рішенні апеляційного суду від 13.09.2018 року.
08.05.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання сина, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Суд першої інстанції відмовив у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб .
Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суд першої інстанції відмовив у видачі судового наказу, оскільки заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України.
З такою ухвалою заявник ОСОБА_1 не погодилась, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Розглядаючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст.161 ЦПК України, а тому на підставі п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України відмовив у видачі судового наказу.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до вимог п.4, 5 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано якщо:
- заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не повязана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;
- заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не повязана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Тобто, в силу зазначених вимог закону, заявник має право звернутися із заявою про видачу судового наказу або на підставі п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України, тобто із вимогою про стягнення аліментів у відповідній частині від заробітку (доходу) платника аліментів, або на підставі п.5 ч.1 ст.161 ЦПК України просити суд стягнути аліменти у твердій грошовій сумі. Предявлення альтернативних вимог законом не передбачено.
Наказне провадження є особливою формою судочинства, яке має на меті оперативний розгляд заяв та не передбачає проведення попереднього судового розгляду для з'ясування вимог заявника, а отже ці вимоги мають бути чіткими та не можуть виходити за межі ст.161 ЦПК України.
Відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №14 від 23.12.2011 року ЦПК не передбачає можливості часткового задоволення заяви про видачу судового наказу, оскільки він видається лише за умови безспірності вимог.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у видачі судового наказу. Наведене спростовує доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови суду першої інстанції у видачі судового наказу.
За змістом ч. 2 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 ЦПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.
На мою думку, відмова в видачі наказу не позбавляє заявника права передбаченого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, заявник має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку, що було розяснено заявнику судом першої інстанції. Навпаки відмова у видачі наказу буде реалізовувати принцип юридичної визначеності який закріплений як в Конвенції про захист прав і основоположних свобод так і в рішеннях Суду.
За наведених вище конкретних обставин, на мою думку апеляційний суд не мав належних підстав для задоволення апеляційної скарги.
Суддя Апеляційного суду
Луганської області ОСОБА_3