Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 759/17450/14-ц

провадження № 61-17378св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

представники: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 05 листопада 2014 року в складі судді Кривов'яза А. П. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в складі колегії суддів:

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 грудня 1999 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та за період шлюбу ними було побудовано нежитлову будівлю, розташовану по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що указана будівля є спільним майном подружжя та з урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив суд визначити за ним та відповідачем право власності на нежитлову будівлю, розташовану по

АДРЕСА_1 по 1/2 частини за кожним.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності.

Позовна заява мотивована тим, що спірний об'єкт нерухомості був побудований за її особисті кошти та є її особистою приватною власністю.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на об'єкт нерухомості, розташований по

АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано право власності ОСОБА_3 на нежитлову будівлю, загальною площею 291,8 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно було побудовано за особисті кошти ОСОБА_3 і вона особисто є власником спірного майна з 01 квітня 2014 року.

Не погоджуючись з указаним рішенням заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України звернувся з апеляційною скаргою до Апеляційного суду м. Києва.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нежитлову будівлю, загальною площею 291,8 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що відсутні докази того, що ОСОБА_3 набула право власності на збудовану нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 291,8 кв. м, оскільки договір про спільну діяльність не є документом, який підтверджує факт набуття права власності на новостворене майно.

Не погоджуючись з указаним рішенням ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_5, звернулась із касаційною скаргою до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року залишено без змін.

У березні 2017 рокузаступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

У червні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судами встановлено, що відповідно до рішення Святошинського районного суду

м. Києва від 29 жовтня 2008 року ОСОБА_3 є власником нежилого приміщення громадського призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - підвал літ. «А», другий поверх літ. «А», м. Київ, загальною площею 791,5 кв. м.

Указане приміщення зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації за

ОСОБА_3 на праві приватної власності 09 березня 2010 року, за реєстровим номером 3464-П.

Відповідно до договору дарування грошових коштів від 24 листопада 2013 року ОСОБА_3 отримала у подарунок від ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн.

24 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони зобов'язалися шляхом об'єднання майна та зусиль спільно діяти для досягнення наступної спільної цілі з будівництва господарським способом нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1, загальною площею 291,8 кв. м. Вартість будівельних робіт становила 976 000,00 грн.

Пунктами 4.1.3 та 10.2 указаного договору сторони визначили, що строк завершення ремонтно-будівельних робіт відбудеться 01 квітня 2014 року, а власником об'єкта нерухомості буде ОСОБА_3

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 1328цс15.

Таким чином, суд не врахував наведених вище вимог статей 331, 376 ЦК України та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на самовільно збудований об'єкт нерухомості, розташований по АДРЕСА_1 у м. Києві, загальною площею 291,8 кв. м, за

літ. «Б».

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило