У Х В А Л А

29 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 490/219/17

Провадження № 14-477цс18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ситнік О. М.,

суддів: Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - ГУ НП в Миколаївській області), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою ГУ НП в Миколаївській області на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 05 квітня 2018 року у складі колегії суддів Шаманської Н. О., Данилової О. О., Коломієць В. В., та

УСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_3звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідачів 25 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої їй незаконним звільненням.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ГУ НП в Миколаївській області на користь ОСОБА_3 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 квітня 2018 року апеляційну скаргу ГУ НП в Миколаївській області відхилено, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що позивачкою доведено порушення її законних прав, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, що встановлено рішенням суду, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, що за змістом частини першої статті 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) є підставою для відшкодування моральної шкоди.

У травні 2018 року ГУ НП в Миколаївській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 25 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду, ухвалою від 26 вересня 2018 року - справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину п'яту статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Цією нормою встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, з обґрунтуванням підстав, визначених у частині п'ятій статті 403 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи зазначену підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду послалася на те, що предметом спору є відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням працівника поліції. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди особам рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, завданої унаслідок порушення їх трудових прав, судами застосовано положення статті 237-1 КЗпП України. При цьому районний суд зазначив, що відсутні підстави для застосування статей 1166, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо стягнення коштів за рахунок держави, а апеляційний суд додатково керувався статтею 23 ЦК України.

У судових рішеннях в аналогічних справах Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ (справи № 760/19549/15-ц, 757/16770/14-ц, 2/2506/3460/11) та Вищий адміністративний суд України (справа № К-55759/09) також застосували норми трудового законодавства.

Разом з тим Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 15 лютого 2007 рокусправі № К-29800/06, Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові № 21-8а15 від 17 лютого 2015 року, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 10 червня 2010 року усправі № К-2591/08 дійшли висновку, що проходження служби рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України регулюється не КЗпП України, а законодавством про ці органи.

Зазначене якраз, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, і свідчить про виключну правову проблему в державі й передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики.

ВеликаПалата Верховного Суду вважає такі висновки про наявність підстав для передачі справи на розгляд згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України передчасними та недостатньо обґрунтованими.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з врахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний вимір відбиває той факт, що вона наявна не в одній якійсь конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання щодо якого постає проблема невизначеності.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов'язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень в судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх, все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року враховується: 1) наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; 2) наявність у національному законодавстві механізмів подолання таких розбіжностей; 3) наявність фактичного запровадження механізмів подолання розбіжностей і, якщо так, то 4) чи є такі механізми ефективними.

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року відсутні посилання на кількісні показники, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

З касаційної скарги ГУ НП в Миколаївській області вбачається, що підставами оскарження зазначено неправильне застосування норм матеріального права, оскільки, на думку особи, яка подала касаційну скаргу, до спірних правовідносин мають застосовуватися норми ЦК України та законодавства про проходження публічної служби в поліції, а способом захисту на відшкодування моральної шкоди є не стягнення коштів, а відновлення порушеного права - поновлення на роботі. Крім того, зазначено про відсутність доказів на підтвердження позовних вимог.

Посилання особи, яка подала касаційну скаргу на правову позицію щодо способу захисту порушеного права, а саме відшкодування моральної шкоди шляхом визнання факту такого порушення та поновлення особи на роботі, про що зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 06 липня 2011 року у справі № 6-12168св09, не є відступом від правової позиції Верховного Суду України, оскільки такий висновок зроблено останнім як судом касаційної інстанції, а не у порядку перегляду судових рішень.

Неправильне застосування норм права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, що передбачено статтею 412 ЦПК України. Такими повноваженнями наділена не лише Велика Палата Верховного Суду, але і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду відповідно до частини першої статті 25 ЦПК України.

Тобто, передбачивши можливість скасування судових рішень при їх касаційному перегляді у разі неправильного застосування норм матеріального права судами першої й апеляційної інстанцій, законодавець запровадив механізми уніфікації висновків і такі механізми є ефективними.

Крім того, з ухвали про передачу справи не вбачається наявності «глибоких і довгострокових розходжень» у практиці національних судів, оскільки із постанови колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, на яку посилається колегія суддів, зрозуміло, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, не заявлялися, зазначене питання не досліджувалося і не вирішувалося, а справа № 2/2506/3460/11 стосується вирішення сімейного спору.

За викладених обставин Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття справи до розгляду та повертає її на розгляд Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статями 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 05 квітня 2018 року - повернути на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік

Судді: С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук Л. І. Рогач

В. І. Данішевська І. В. Саприкіна

О. С. Золотніков О. С. Ткачук

О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич

Л. М. Лобойко О. Г. Яновська

Н. П.Лященко