Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 727/7193/16-ц

провадження № 61-20019св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

представник позивача - Івасенко СоломіяМихайлівна,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 19 січня 2017 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Міцнея В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просило: звернути стягнення на нежитлові приміщення під №№ 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_2; встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 1 317 500 грн; з вартості реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року №0 в розмірі 154 805,31 доларів США, 787 531,090 грн та на підставі договору про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року №0 в розмірі 8 759,59 доларів США та 65 694,27 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2008 року між

ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено два договори про надання споживчого кредиту, відповідно до умов яких ОСОБА_5 отримала в кредит в сумі 113 000 доларів США (договір №0) та 7 511,99 доларів США (договір №0) на строк до 20 лютого 2029 року з процентною ставкою 12,4 відсотків річних кожний. З метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_5 за вказаними договорами кредиту між цими сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого

ОСОБА_5 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 серпня

2014 року, яке набрало законної сили 05 вересня 2014 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 21 лютого 2008 року №0 у розмірі 119 602,72 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня

2014 року, яке набрало законної сили 10 листопада 2014 року з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 21 лютого 2008 року №0 у розмірі

7 511,99 доларів США.

Під час проведення виконавчих дій з виконання вищевказаних рішень судів позивачу стало відомо, що третя особа, всупереч пункту 2.4.1 договору іпотеки, без згоди іпотекодержателя провела реконструкцію квартири АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки, у результаті чого предмет іпотеки було переобладнано в нежитлові приміщення - магазин промислових товарів та офісні приміщення 4-1 -4-7, загальною площею 68,30 кв. м.

На підставі рішення Чернівецької міської ради від 27 грудня 2011 року ОСОБА_5 і оформлено право власності на вказані нежитлові приміщення та видано свідоцтво про право власності на об'єкт.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня

2012 року визнано мирову угоду, за якою право власності на нежитлові приміщення - магазин промислових товарів та офісні приміщення 4-1 - 4-7, загальною площею 68,30 кв. м по АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_7 У подальшому, ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 12 березня 2015 року дана ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці була скасована.

Проте, у період чинності ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня 2012 року нежитлове приміщення - магазин промислових товарів та офісні приміщення неодноразово відчужувались. Останнім власником вказаного приміщення є відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року.

Позивач указував, що нежитлові приміщення - магазин промислових товарів та офісні приміщення, загальною площею 68,3 кв. м, що знаходяться

по АДРЕСА_1 не є новоствореним об'єктом нерухомого майна, оскільки створені з прив'язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, а тому в силу Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки є іпотечним майном.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 грудня

2016 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на нежитлові приміщення позначені №№ 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_2 Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 1 276 000 грн. З вартості реалізації предмета іпотеки задоволено вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року в розмірі 154 805,31 доларів США, 787 531,90 грн та на підставі договору про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року в розмірі 8 759,59 доларів США та

65 694,27 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 має заборгованість за кредитним договорами від 21 лютого 2008 року. Нежитлові приміщення №№ 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1, які відповідач ОСОБА_2 набув у власність відповідно до договору купівлі-продажу від 28 грудня

2012 року, є предметом іпотеки, згідно договору іпотеки від 21 лютого

2008 року, який був укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСиббанк».

ОСОБА_2 набув права та обов'язки іпотекодавця за договором іпотеки

від 21 лютого 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 19 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ «УкрСиббанк» не давав згоди на відчуження предмету іпотеки відповідачу ОСОБА_2 Договір купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року відповідно до правил частини 1 статті 216 ЦК України є нікчемним та не створив юридичних наслідків для сторін цього договору.

Апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 не набув прав та обов'язків іпотекодавця згідно положень статті 23 Закону України «Про іпотеку», а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права та таким, що суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06 липня 2016 року у справі №6-1213цс16.

Касаційна скарга містить посилання на те, що апеляційний суд неправильно застосував положення статті 23 Закону України Закону «Про іпотеку», якою встановлено, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Апеляційний суд не врахував, що іпотекодержатель має право на задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі і з підстав, встановлених статтями 12, 23, 33, 35, 39 Закону України Закону «Про іпотеку».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд установив, що 21 лютого 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 113 000 доларів США на строк до 20 лютого 2029 року з процентною ставкою 12,4 відсотків річних.

21 лютого 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 7 511 доларів США 99 центів на строк до 20 лютого 2029 року з процентною ставкою 12,4 відсотків річних.

Виконання умов указаних кредитних договорів забезпечено договором іпотеки від 21 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та

ОСОБА_5 Відповідно до його умов, ОСОБА_5 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 серпня

2014 року солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_6 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором

від 21 лютого 2008 року №0 в розмірі 119 602,72 долари США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня

2014 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 21 лютого 2008 року №0 в сумі 7 511,99 доларів США.

Наведені судові рішення набрали законної сили та звернуті до примусового виконання.

Згідно листа Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації від 28 листопада 2014 року рішенням Чернівецького міськвиконкому від 27 грудня 2011 року за ОСОБА_4 оформлено право власності на нежитлові приміщення №№ 4-1 - 4-7, загальною площею

68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1 (переобладнання квартири №4) у зв'язку з прийняттям приміщень в експлуатацію. 28 грудня 2011 року Чернівецьким міськвиконкомом видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке зареєстровано Чернівецьким комунального обласного бюро технічної інвентаризації в реєстрі прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 травня

2012 року визнано мирову угоду, за якою право власності на нежитлові приміщення перейшло до ОСОБА_7 Вказана ухвала суду першої інстанції було скасовано ухвалою апеляційного суду Чернівецької області

від 12 березня 2015 року.

Згідно акту прийому-передачі в статутний фонд приватного підприємства «Ксенія Плюс» нежитлові приміщення №№ 4-1 - 4-7, загальною

площею 68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1 були передані до статутного фонду вказаного підприємства.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, укладеного між приватним підприємством «Ксенія Плюс» та ОСОБА_2, останній набув право власності на вказані вище нежитлових приміщень.

Згідно розрахунку банку станом на 13 вересня 2016 року загальна заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором №0 становила 154 80531 доларів США, а кредитним договором №0 - 8 759,59 доларів США.

Апеляційний суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, укладений між приватним підприємством «Ксенія Плюс» та ОСОБА_2, є нікчемним, оскільки ПАТ «УкрСиббанк» не давав згоди на його укладення, а тому ОСОБА_2 не набув прав та обов'язків іпотекодавця згідно положень статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов'язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно.

За змістом статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на момент вирішення спору судом, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції, чинній на момент вирішення спору судом, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Апеляційний суд установив, що нежитлові приміщення №№ 4-1 - 4-7, загальною площею 68,3 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_1 не є новоствореним об'єктом нерухомого майна, оскільки були створені в процесі реконструкції квартири, яка є предметом іпотеки з використанням її функціональних елементів.

Разом із тим, відмовляючи ПАТ «УкрСиббанк» у задоволенні позову, апеляційний суд не врахував, що погашення заборгованості не відбулося, отже зобов'язання за кредитним договором не припинилось, при цьому не навів правової норми, на підставі якої відмовлено позивачу у захисті його права в обраний ним спосіб, у той час як факт невиконання позичальником основного зобов'язання відповідачем не оспорюється.

Посилання апеляційного суду на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у

справі №6-1474цс16 є безпідставним, оскільки поза увагою апеляційного суду залишився той факт, що у зазначеній справі різні фактичні обставини у порівнянні зі справою, яка переглядається.

Так, у наведеній постанові, Верховний Суд України дійшов висновку, що в силу положень частини третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», договори відступлення прав вимоги, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемним в силу закону, а отже такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін. Верховний Суд України дійшов висновку, що позивач не довела право вимоги за таким правочином.

Разом із тим, у справі, яка переглядається, договір іпотеки в установленому законом порядку недійсним не визнано, а іпотека, в силу закону, залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 19 січня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська