Справа № 318/1902/18 Номер провадження №2/318/772/2018
"10" жовтня 2018 р. м. Камянка-Дніпровська
Камянсько-Дніпровський районний суд Запорізької області в складі: судді Васильченка В.В.; при секретарі Крук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду м. Кам'янка-Дніпровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Виконавчий комітет Камянсько-Дніпровської міської ради Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Виконавчий комітет Камянсько-Дніпровської міської ради Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок № 81 по вул. Чкалова в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області. В будинку крім неї зареєстровані повнолітній син ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 В липня 2017 р. відповідач повідомив, що не буде мешкати разом із нею, забрав свої речі та пішов. На даний момент він в будинку не проживає, відсутні його особисті речі, він не сплачує комунальні послуги, не веде господарство за місцем реєстрації. Відповідач, перебуваючи зареєстрованим в її житловому будинку та не проживаючи в ньому, обмежує її право розпоряджатись своїм майном. У неї виникають додаткові незручності та необхідність у наданні додаткових документів та довідок при оформленні субсидії. Тому позивач просить суд усунути перешкоди прав власності, визнавши ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Запорізька область, м. Камянка-Дніпровська, вул. Чкалова, 81.
Ухвалою суду від 11.09.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та відкрито провадження у справі.
У зазначений відповідачу строк в ухвалі від 11.09.2018 року відповідач не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин, на адресу суду повернулись поштові відправлення з відміткою «не проживає».
Від представника третьої особи без самостійних вимог: виконавчого комітету Камянсько-Дніпровської міської ради Запорізької області пояснень щодо позову надано не було.
У зв'язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних в справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Перевіривши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом установлено, що позивачу по справі належить на праві приватної власності житловий будинок № 81 по вул. Чкалова в м. Камянка-Дніпровська Запорізької області, що підтверджується копією ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № 29381754 від 22.03.2011 р. в реєстровій книзі за № 18б (а.с. 18).
В зазначеному будинку залишається зареєстрованим відповідач, що підтверджується довідкою № 3327, виданої 06.09.2018 року виконавчим комітетом Кам'янсько-Дніпровської міської ради Запорізької області, який фактично в ньому не проживає (а.с. 8).
Згідно довідки голови квартального комітету №15 від 19.07.2018 року ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає з липня 2017 року (а.с. 9).
Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,4,7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом.
Згідно ст. 383 ЦК України - власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї родини, інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
На підставі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
В силу приписів ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені.
Як вказано у висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.11.2016 року (справа № № 6-709цс16) щодо застосування ст. 391 ЦК України, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Статтею 386 ЦК України зазначається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Вказаний підхід до вирішення аналогічний спорів знайшов своє підтвердження також у висновках Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11), в якій зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.
Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ївласника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Виходячи зі змісту вказаної норми права, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, до якого вони вселились як члени сім'ї, повинен довести, що протягом як мінімум одного року колишній член сім'ї без поважних причин не проживає в житловому приміщенні.
У разі, якщо особа для підтвердження своїх вимог перед поданням до суду позову про визнання колишніх членів сімї такими, що втратили право користування, звертається до органів місцевого самоврядування, то ними складаються акти в різний час протягом певного періоду (в данному випадку протягом року) з зазначенням фактів, які підтверджують непроживання особи в житловому приміщенні та втрату інтересу до права користування житлом. Наприклад, відсутність особистих речей колишнього члена сім'ї в помешканні або інші відомості.
Натомість подана до суду позивачем довідка від 19.07.2018 року не є актом органу виконавчої влади, та взагалі не містить опису фактів та обставин, за яких представник органу місцевого самоврядування виявив, що відповідач дійсно не мешкає за адресою позивачки з липня 2017 року і втратив інтерес до права користування цим житлом, з яких причин та де перебуває в разі не проживання в будинку. До того ж, довідка була складена лише за 1,5 місяці до дня звернення до суду одноособово головою квартального комітету без залучення свідків.
Крім того, цією довідкою зафіксована лише відсутність відповідача за адресою місця реєстрації в даний конкретний момент, в який проводилось обстеження. Тому такий доказ може мати правове значення лише у сукупності з іншими доказами у справі, які підтверджують факт відсутності відповідача без поважних причин в житловому приміщенні, де він має право користування.
Згідно з довідкою, виданої Виконавчим комітетом Камянсько-Дніпровської ради Запорізької області за № 3327 від 06.02.2018 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та має такий склад сімї: ОСОБА_2 син, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 син, ІНФОРМАЦІЯ_1 При цьому документ не містить інформації про те, що член сімї позивача, а саме відповідач ОСОБА_2, не проживає в належному позивачці житловому будинку понад один рік без поважних причин (а.с. 8).
Суд також зауважує, що захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Отже, судовому захисту підлягають лише порушене право або інтерес особи, при чому такі порушення мають полягати у відповідних правових наслідках у вигляді зміни стану прав та обов'язків позивача або створення об'єктивних перешкод у реалізації законного інтересу відповідної особи, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки особи. Лише в такому разі позовні вимоги можуть бути задоволені.
Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивач посилалася на порушення відповідачем його права вільно розпоряджатися та користуватися майном за своєю волею, внаслідок чого вона позбавлена можливості отримати соціальні пільги та звертатися до органів реєстрації для отримання довідок про склад сімї.
Однак, позивач жодного доказу на підтвердження того, що через реєстрацію відповідача за адресою належного їй житлового будинку створюються перешкоди реалізації її повноважень власника, не надала. Між тим, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а тим більше доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідач тривалий час (понад 1 рік) без поважних причин не проживає у спірному приміщенні, як і доказів того, що ОСОБА_2 втратив інтерес до права користування житловим приміщенням, а його протиправною поведінкою створюються перешкоди у реалізації повноважень власника.
На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 5, 76-81, 258, 264, 265, 268, 273-280, 352 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Виконавчий комітет Камянсько-Дніпровської міської ради Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Кам'янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Суддя:ОСОБА_4