Справа 206/6758/17
Провадження 2/206/1389/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретареві Соловйовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, -

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 49125,58 грн., яка складається з: 406,14 грн. - заборгованість за кредитом; 40853,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5050,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500,00 грн. - фіксована частина, 2315,50 грн. - процентна складова та судові витрати у розмірі 1 600 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 1200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає терміну дії картки. Погашення заборгованості повинно здійснюватись відповідно до умов договору. Проте, зобов'язання щодо своєчасного внесення вказаних у договорі платежів відповідачем були порушені, унаслідок чого станом на 30 листопада 2017 року виникла заборгованість по кредиту, відсоткам, пені та комісії, загальний розмір якої з урахуванням штрафів склав 49125,58 грн.

01 жовтня 2018 року представник позивача подав уточнену позовну заяву, в якій просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості станом на 31.08.2018 року в загальній сумі 92639,38 гривень (а.с.197-200).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав відповідь на відзив у якій зазначив, що даний кредитний договір має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загальноприйнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях ануїтет, тощо. Відповідно до даного договору було відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Відповідно до Правил користування карткою вона діє до останнього календарного дня вказаного на ній місяця. Згідно даного кредитного договору позивачка отримала картки № 702837, №652111, остання з яких мала термін дії до 07.2015 року. Банк звернувся з цим позовом до суду 14 грудня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності. До того ж, умовами договору передбачено, що строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. У звязку з чим, підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що строк позовної давності за заявленими позивачем вимогами сплив, оскільки останній платіж був сплачений нею у 2013 році, а банк звернувся за захистом своїх прав тільки у грудні 2017 року. Умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною картою не можуть підтверджувати факт існування боргу, оскільки в цих документах не має жодного посилання на неї. Також, не можна вважати, що між нею та позивачем був погоджений збільшений строк позовної давності, оскільки Умови та Правила про надання банківських послуг нею не підписувались. Просила відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності.

Заслухав доводи сторін, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.

Судом встановлено, що 26 серпня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 5-30).

Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, була повідомлена про зміст цих умов та Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено в самій анкеті.

Згідно з положеннями статтей 634, 638 ЦК України, відповідач, підписавши анкету-заяву, прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві.

З наданих банком розрахунків вбачається, що відповідач порушила умови договору, не сплачувала нараховані банком відсотки, не погашала взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого у позичальника виникла заборгованість в розмірі 49125,58 грн., яка складається з: 406,14 грн. - заборгованість за кредитом; 40853,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5050,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500,00 грн. - фіксована частина, 2315,50 грн. - процентна складова

14 вересня 2018 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову за спливом строку позовної давності та зазначала, що останній платіж по рахунку було здійснено в травні 2013 року, а позов подано в грудні 2017 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно статтей 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у грудні 2017 року.

Згідно розрахунку заборгованості та виписки рахунку, останній платіж на виконання умов кредитного договору відповідачем був здійснений у травні 2013 року. Інших дій з кредитною карткою відповідач не здійснювала.

Відповідно до умов договору № б/н від 26 серпня 2010 року відповідачу була надана кредитна карта № 702837 зі строком дії до останнього дня 06.2014 року, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк».

Аргументи позивача, що за кредитним договором б/н від 26 серпня 2010 року, окрім вищезазначеної кредитної картки № 702837 була отримана відповідачем ще одна кредитна картка 652111 з іншим строком дії до 07.2015 року, суд до уваги не приймає, оскільки доказів у розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України, які б могли це підтвердити позивачем надано не було, а з виписки рахунку долученого позивачем до матеріалів справи вбачається, що сума кредитної заборгованості, яку просить стягнути позивач з відповідача за кредитним договором № б/н від 26 серпня 2010 року, рахується саме за кредитною картою № 702837 зі строк дії до 06.2014 року включно, а не за кредитною картою 652111 зі строком дії 07.2015 року включно.

Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14.

Оскільки позивачем останній платіж було здійснено 07 травня 2013 року, дія картки закінчилась у червні 2014 року, а позов подано 14 грудня 2017 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просила відповідач, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову саме за пропуском строку позовної давності.

Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, банк наполягав на тому, що за згодою з відповідачем, між ними була збільшена позовна давність та визначена у 50 років.

Проте, визначений в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшений строк позовної давності не може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України на позивача підлягають покладенню понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д, ) до ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) про стягнення заборгованості за кредитом відмовити.

Повний текст судового рішення складено 23 жовтня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Кушнірчук Р.О.