Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 2-2337/2011

провадження № 61-14058св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року у складі колегії суддів: Лівінського І. В., Шаманської Н. О., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», банк) звернулось до суду із позовом, в подальшому уточненим, просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість станом на 16 липня 2015 року у розмірі 3 476 606, 83 грн, а також у рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру ОСОБА_3, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час здійснення виконавчих дій.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 02 серпня 2007 року Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

(далі - ВАТ «Ощадбанк»), яке змінило назву на ПАТ «Ощадбанк», уклало з ОСОБА_3 (до моменту пред'явлення позову змінила прізвище на ОСОБА_3) договір відновлюваної кредитної лінії № 1805-н, за умовами якого надало позичальнику кредит у розмірі 807 000, 00 грн на споживчі цілі, строком до 02 серпня 2017 року зі сплатою 17, 5 % річних.

На забезпечення виконання зазначеного кредитного договору 02 серпня 2007 року укладено договір іпотеки з ОСОБА_4, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку однокімнатну квартиру ОСОБА_3. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 порушувала кредитні зобов'язання, у неї перед банком виникла істотна за розмірами заборгованість, банк звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року, в яке внесені виправлення ухвалами від 27 грудня 2015 року та 18 лютого 2016 року, позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії від 02 серпня 2007 року № 1805-н у розмірі 3 398 188, 72 грн, яка складається із: заборгованості за простроченим кредитом - 807 000, 00 грн, заборгованості за простроченими процентами - 1 023 493, 74 грн, пені за несвоєчасне погашення кредиту - 468 297, 63 грн, пені за несвоєчасне погашення процентів - 601 332, 36 грн, інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233 554, 42 грн, інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів - 211 271, 30 грн, 3, 00 % річних - 53 239, 27 грн. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за зазначеним кредитним договором звернуто стягнення на предмет АДРЕСА_1, площею 33, 0 кв. м, яка належить ОСОБА_4, шляхом проведення продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 296 372, 00 грн; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено; здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_3 порушила умови кредитного договору від 02 серпня 2007 року № 1805-н, виконання якого забезпечено договором іпотеки від 02 серпня 2007 року, а отже позивач отримав право вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості та звернення стягнення на передане в іпотеку майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Водночас суд дійшов висновку, що оскільки банк звернувся до суду із зазначеним позовом 19 квітня 2011 року, заборгованість за процентами підлягає стягненню лише в межах трьох років до дня пред'явлення позову, тобто з 19 квітня 2008 року до 16 липня 2015 року, що становить 1 023 493, 74 грн. Судами також установлено, що у пункті 7.8 кредитного договору позовна давність до вимог про стягнення суми кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлена тривалістю у три роки, з врахуванням чого суд стягнув з відповідача пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 468 297, 63 грн, а також пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі 601 332, 36 грн.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року апеляційні скарги відповідачів задоволені частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості, визначення початкової ціни предмета іпотеки та судового збору змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лініївід 02 серпня 2007 року № 1805-н у розмірі 2 196 050, 22 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 807 000, 00 грн, заборгованість за процентами - 1 023 493, 74 грн, інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233 554, 42 грн, інфляційні втрати за несвоєчасну сплату

процентів - 78 762, 79 грн, 3, 00 % річних - 53 239, 27 грн. Визначено, що початкова ціна предмета іпотеки має бути встановлена на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на момент продажу.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що судом обґрунтовано стягнуто з відповідачки заборгованість за процентами у межах позовної давності у розмірі 1 023 493, 74 грн; крім того, суд правильно визначив розмір заборгованості за кредитом, що складає 807 000, 00 грн. Втім, визначаючи розмір інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що позивачем безпідставно включено у розрахунок суму 132 508, 51 грн, виходячи з прострочення позичальником за процентами за період з 31 жовтня до 22 листопада 2012 року у розмірі 447 663, 89 грн, тоді як, виходячи з розрахунку заборгованості за процентами, у листопаді 2012 року позичальник мав сплатити лише нараховані проценти у розмірі 11 575, 83 грн. У судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити, за який період визначена сума прострочення за процентами у розмірі 447 663, 89 грн. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що з розрахунку підлягає виключенню нарахована позивачем сума 132 508, 51 грн, а загальний розмір інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів становить 78 762, 79 грн.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що за умовами договору сторони визначили розмір пені. Позивач не посилався на обставини, за яких зазначений розмір пені змінено, однак ним проведено розрахунок пені, виходячи з подвійної ставки Національного банку України, що не було передбачено умовами договору. Судом також враховано, що відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2016 року у справі № 487/7824/15-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2016 року, пункт 5. 2 кредитного договору, яким встановлювався розмір пені, визнано недійсним. З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у стягненні суми пені.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Ощадбанк» просило скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, а також частини інфляційних втрат за простроченими процентами у розмірі 132 508, 51 грн, залишивши у цій частині рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що під час обрахунку розміру пені банк застосував подвійну облікову ставку НБУ, оскільки за умовами пункту 5.2 кредитного договору розмір пені встановлений у розмірі 17 % від суми простроченого платежу за кожний день, що, на думку заявника, не є справедливим розміром неустойки. На переконання банку, зазначене свідчить, що позивач нарахував суму пені за значно меншою ставкою ніж визначено у договорі, з врахуванням чого у суду були відсутні підстави для відмови позову у цій частині вимог. Також зазначив, що банком розмір інфляційних втрат розрахований з урахуванням загальної тривалості позовної давності з липня 2012 року до липня 2015 року. Програмою автоматично розраховано розмір інфляційних втрат таким чином, що у суму 447 663, 89 грн увійшла заборгованість за декілька місяців, а не за період з 31 жовтня 2012 року до 22 листопада 2012 року.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 12 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 23 березня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 (до моменту пред'явлення позову змінила прізвище на ОСОБА_3) 02 серпня 2007 року уклала із ВАТ «Ощадбанк» договір про надання їй відновлювальної кредитної лінії № 1805-н у сумі 807 000, 00 грн за умови повернення кредиту до 02 серпня 2017 року, сплати 17, 5% річних за користування кредитом, комісійної винагороди та інших платежів.

Відповідно до підпункту 1.4.1 кредитного договору на забезпечення його виконання позичальником 02 серпня 2007 року за нотаріально посвідченим договором № 1883 ОСОБА_4 передала банку в іпотеку належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Того ж дня ОСОБА_3 за нотаріальним договором № 1882 передала банку в іпотеку для забезпечення своїх зобов'язань за кредитним договором належну їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Згідно з підпунктом 2.2.2 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому або у зазначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належить до сплати у випадку невиконання або неналежного виконання будь-яких зобов'язань за кредитним договором або договором іпотеки.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі, однак позичальник не дотримувалася умов договору щодо оплати кредиту, графіка його повернення.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 16 липня 2015 року утворилася заборгованість, яка відповідно до розрахунку банку складала 3 476 606, 83 грн, з яких: заборгованість за сумою кредиту - 807 000, 00 грн, заборгованість за процентами - 1 023 493, 74 грн, інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за

кредитом - 233 554, 42 грн, інфляційні втрати за несвоєчасну сплату

процентів -78 762, 79 грн, 3, 00 % річних - 53 239, 27 грн.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з положенням статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для оплати заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, зробили обґрунтований висновок про порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові в частині вимог про стягнення суми пені, апеляційний суд виходив із того, що позивач застосував подвійну облікову ставку НБУ, що не було передбачено ані умовами договору, ані положеннями закону.

Верховний Суд, погоджуючись із таким висновком суду апеляційної інстанції та відхиляючи доводи заявника у цій частині, керується таким.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За правилом частини першої статті 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до правила частини другої статті 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Згідно з пунктом 5.2 кредитного договору за порушення зобов'язань зі своєчасного повернення кредиту та процентів позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню у розмірі 17 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Таким чином, у пункті 5.2 договору сторони з урахуванням принципу свободи договору вільно, на власний розсуд визначили, що позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню у розмірі 17 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

На переконання Верховного Суду, у цьому випадку сторони правомірно та без порушень імперативних положень актів цивільного законодавства, самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов'язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах.

З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення пені, оскільки банком її розмір обрахований не у спосіб та розмірі, що передбачений умовами кредитного договору.

Верховний Суд у таких висновках керується тим, що предметом спору у цій частині вимог є не розмір визначеної позивачем пені, а спосіб та порядок її обрахування. У діях банку Суд не встановив факту повного або часткового прощення боргу в частині цих вимог, а виключно факт застосування іншого способу обрахунку пені, відмінного від передбаченого в укладеному між сторонами договорі, що не відповідає його умовам.

Верховним Судом не встановлено правових підстав застосування банком такого способу нарахування пені, оскільки ані умовами договору, ані законом не передбачено його застосування до спірних відносин.

Такий спосіб обрахування розміру пені, що підлягає обрахуванню із прив'язкою до подвійної облікової ставки Національного банку України, згадується у чинному законодавстві у Законі України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», дія якого поширюється на певний перелік суб'єктів, до числа яких віднесено є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці). Цей Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції невірно визначено розмір інфляційних втрат, що підлягає стягненню на підставі неналежних доказів, зводяться до зміни (переоцінки) доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року підлягає залишенню без змін.

Оскільки касаційна скарга ПАТ «Ощадбанк» не містить вимог про перегляд оскаржуваного рішення у частині стягнення суми кредиту, процентів за ним та звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно з вимогою статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції справа у цій частині не переглядалась.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик