Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2018 р.

справа № 755/14913/18

провадження № 2-о/755/546/18

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Ламбуцької Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

Заявники звернулись до суду із заявою про розірвання шлюбу, мотивуючи свою вимогу тим, що 07 лютого 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між заявниками зареєстровано шлюб, від якого сторони мають малолітню дитину, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, спільне життя у подальшому не склалось, заявники зрозуміли, що вони зовсім різні люди, і не тільки за характерами, але й за інтересами та поглядами на життя, практично не розуміють один одного, протягом тривалого часу не підтримують шлюбно-сімейних відносин, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, вважають спільне сімейне життя неможливим, що є підставою їх звернення до суду із заявою про розірвання шлюбу.

Заявник ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, однак надала до суду заяву, відповідно до якої заяву про розірвання шлюбу підтримує, просить провести розгляд справи за її відсутності.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, відповідно до якої заяву про розірвання шлюбу підтримує, просить провести розгляд справи за його відсутності.

У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає положенню частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 07 лютого 2002 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 109. (а.с. 5)

Заявники від шлюбу мають малолітню дитину, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1087. (а.с. 6)

02.10.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали Договір про виховання та утримання дитини, відповідно до умов якого, серед іншого, батьки досягли згоди щодо того, що після розірвання шлюбу між ними, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, буде проживати разом із матірю за адресою: АДРЕСА_1. За домовленістю батьків даним Договором встановлюється обовязок батька сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі ј частини заробітної плати до повноліття дитини. (а.с. 13-14)

Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Судом достовірно встановлено, що заявники від шлюбу мають неповнолітню дитину, сімейне життя подружжя не склалось у звязку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, протягом тривалого часу проживають окремо один від одного, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюб між заявниками носить лише формальний характер, за даних обставин поновлювати сімейно-шлюбні відносини заявники бажання не мають.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу.

Суд прийшов до висновку, що сімя розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між заявниками неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Заявники займають категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечують будь-яку можливість для примирення.

Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Заявники проживають окремо за обопільною згодою, що не повязана з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми чи інших поважних причин. При таких обставинах сімя фактично розпалась і поновити сімейні відносини неможливо.

Згідно ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу України, шлюб є сімейним союзом чоловіка та жінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини, з яких заявники наполягають на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сімї стали неможливими, оскільки тривалий час заявники не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим один від одного життям, тому суд вважає, що формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, тому заява ОСОБА_1, ОСОБА_2 про розірвання шлюбу підлягає до задоволення.

В порядку ч. 7 ст. 294 Цивільного процесуального кодексу України, при ухваленні судом рішення про розірвання шлюбу за заявою подружжя судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 36, 51, 111, 112 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 141, 142, 197, 198, 200, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 293, 294, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 (АДРЕСА_2), ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 07 лютого 2002 року (актовий запис № 109) - розірвати.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Заявники мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даної копії рішення суду.

Повний текст рішення складено 01 листопада 2018 року.

Суддя: В.І. Галаган