1Справа № 335/6397/18 2/335/1841/2018
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
29 жовтня 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя
в складі головуючого судді - Макарова В.О.,
за участю секретаря судового засідання - Дворникової Я.П.,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 2 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
В позові зазначили, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири, а ОСОБА_5 є попереднім власником квартири, який гарантував зняття з реєстрації всіх зареєстрованих у відчужуваній квартирі осіб, звільнення та передачу відчужуваної квартири для безперешкодного користування нею ОСОБА_1 до 14.03.2016 року, але не зміг виконати ці зобовязання у звязку із виїздом відповідачів за межі України на постійне місце проживання за кордон
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01.08.2016 року в квартирі за місцем реєстрації не проживають, не є членами родини позивачів та виїхали на постійне мешкання до іншої країни.
Посилаючись на те, що реєстрація ОСОБА_3 та ОСОБА_4С.у квартирі чинить перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1, позивачі просили суд визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 18, яка розташована в будинку по вул. Рекордна, 36-А у м. Запоріжжя.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечувала, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача ОСОБА_1
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з письмовою заявою у якій просить розглянути справу за його відсутністю та задовольнити позовні вимоги.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання не зявилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки у судове засідання суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності судові не надали.
Від представника третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_8 надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника Департаменту, проти позову не заперечує.
У звязку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Ухвалою судді від 30.07.2018 року, прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.
Як вбачається з ухвали від 30.07.2018 року, відповідачам був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, надати суду відзив на позовну заяву. Відповідач 1 та Відповідач 2 свої відзиви суду не надали.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У звязку з неподанням відповідачами відзиву, та відсутністю заперечень позивачів щодо заочного розгляду справи, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Суд, перевіривши матеріали справи, оцінюючі докази у їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Право власності ОСОБА_10 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 09.03.2016 року № 54750518 року, номер запису про право власності 13604505 від 09.03.2016 року
Як вбачається з матеріалів позову, відповідачі не є родичами позивачів, не проживають у квартирі протягом останніх двох років, витрат на її утримання не несуть, комунальними послугами не користуються та не здійснюють за них оплату, речей, що належать відповідачам в квартирі немає. Відповідачі виїхали на постійне мешкання до іншої країни, звязку з ними немає.
Факт того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають в квартирі з 01.08.2016 року підтверджується також довідкою, виданою головою правління ОСББ «Рекордна, 36-а» ОСОБА_11, яка міститься в матеріалах справи.
Відповідно до п. 11 договору купівлі-продажу, ОСОБА_12 по справі гарантував зняття з реєстрації всіх зареєстрованих у відчужуваній квартирі осіб, звільнення та передачу відчужуваної квартири для безперешкодного користування нею ОСОБА_1 до 14.03.2016 року, а також відсутність заборгованості по всіх платежах, повязаних з експлуатацією вищезазначеної квартири на момент її звільнення та на момент передачі квартири.
ОСОБА_2 звільнив квартиру, але, по теперішній час не виконав умови договору і не забезпечив зняття з реєстраційного обліку відповідачів, що підтверджується інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, яка надійшла на запит суду про реєстрацію місця проживання відповідачів.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла.
Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.
Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 року). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 року), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 року).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємоповязане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 319 ч. 7 ЦК України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Ч. 1 п. 1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа втрачає і право користування цим приміщенням.
Враховуючи, що відповідачі втрачають право користування жилим приміщенням внаслідок припинення права власності, самостійного права на житло при новому власникові з підстав, передбачених законом, не набули, вони не є членами сімї власника житла (згідно ст. 156 ЖК України), договору найму з власником не укладали (ст. 158 ЖК України), власник житла не надавав згоду на їх проживання в квартирі (ст. 383 ЦК України, ст. 161 ЖК України), не надавав також згоду на їх вселення як членів сімї, що не спростовуються відповідачами, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.
На підставі ст. 58 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 280-284, 288 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 346 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН в органах Державної фіскальної служби не зареєстрований таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2.
Копію заочного рішення направити учасникам справи, які не зявились в судове засідання, в порядку, передбаченому статтею 272 Цивільного процесуального кодексу України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя В.О. Макаров