Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 306/1473/16-ц

провадження № 61-20849св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Свалявська районна державна нотаріальна контора Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю., Готри Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просила визнати недійним договір дарування 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1 від 29 березня 2006 року, укладений між нею та ОСОБА_3

Позовна заява мотивована тим, що 29 березня 2006 року відповідач, шляхом обману та зловживання довірою позивача, оформила договір дарування 1/3 частини будинку АДРЕСА_1. У силу похилого віку та безпорадного стану позивач не розуміла, не в повній мірі усвідомлювала, який насправді документ підписала, помилилася щодо правової природи правочину, насправді вона хотіла скласти заповіт або договір довічного утримання. Договір дарування є вкрай невигідним для позивача, оскільки в силу похилого віку вона постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки, іншого житла за виключенням вищевказаного майна не має. Після повторного одруження відповідача з ОСОБА_6 позивача систематично виганяють з будинку , погрожують фізичною розправою.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області

від 10 жовтня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/3 частини будинку по

АДРЕСА_1, укладений

29 березня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Свалявської державної нотаріальної контори Гуледза С. М., зареєстрований в реєстрі за № 735. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанцїі мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після укладення договору дарування, оскільки погоджувалася передати частину нерухомого майна лише за умови довічного утримання.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надала переконливих доказів на підтвердження того, що в силу похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла та не усвідомлювала, який саме насправді документ вона підписала. Апеляційний суд взяв до уваги покази відповідача про те, що позивач самостійно збирала необхідні документи, чітко розуміла, що підписує та бажала укласти саме договір дарування, свідомо висловила свою волю та розуміла наслідки, їй було роз'яснено права та наслідки даного правочину.

У касаційній скарзі, яка зареєстрована Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 13 червня 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що апеляційний суд не врахував наступні обставини: вік позивача, її стан здоров'я та потребу у догляді й сторонній допомозі, що підтверджено наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аргументами касаційної скарги також указано те, що апеляційний суд не дав правової оцінки показам свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_4, які б підтвердили доводи, наведені в позовній заяві. Відмову апеляційного суду у призначенні та проведенні судової почеркознавчої експертизи заявник вважає необґрунтованою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Апеляційний суд установив, що 29 березня 2006 року між ОСОБА_1 та її дочкою ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 отримала в дар 1/3 частину будинку

по АДРЕСА_1.

Вказуючи на те, що в дійсності мала намір укласти заповіт або договір довічного утримання, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на положення статей 229, 230 ЦК України. Зазначала, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла та не усвідомлювала, який саме насправді документ вона підписала.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд, на підставі наданих сторонами доказів, яким дав оцінку у їх сукупності виходив із недоведеності позовних вимог.

Висновок апеляційного суду відповідає вимогам закону та підтверджено матеріалами справи.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У силу частини першої статті 58 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами).

Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

З установлених апеляційним судом обставин справи слідує наступне.

Вік дарувальника на момент укладення оспорюваного правочину становив 60 років, тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомлення нею своїх дій вона не мала. При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз'яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 Позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування. Після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжувала проживати в будинку разом відповідачем як мати і дочка. Протягом десяти років позивач не оспорювала даний договір.

Апеляційний суд прийшов до висновку про безумовну обізнаність позивача про укладення саме договору дарування, оскільки остання представляла інтереси ОСОБА_3 як власника частини будинку, набутого саме за договором дарування 29 березня 2006 року, при розгляді іншої цивільної справи.

Отже, з'ясувавши всі конкретні обставини справи, що передували укладенню оспорюваного договору дарування, апеляційний суд прийшов до вірного висновку, що на момент укладення договору дарування 1/3 частини власного будинку у 2006 році позивач мала намір укласти саме договір дарування, докази, які б свідчили про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору позивач не надала, апеляційний суд пришов до правильного правового висновку про відмову в задоволенні позову.

Існування неприязних відносин з обдарованою на теперішній час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника при укладені нею правочину у 2006 році та не може бути підставою для його скасування зі спливом значного періоду часу - десять років.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно.

При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, ухвалене судове рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І. М.Фаловська