ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2981/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва

у складі: головуючого - судді Даниленко В.В.,

за участі секретаря Пасько І.В.,

сторін:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ГУ ДКСУ у м.Києві Ферштей А.М.,

представника відповідача

Генеральної прокуратури України Хорольського С.В.,

представника відповідача Прокуратури м.Києва Стретович М.О.,

представника відповідача МВС України Скригонюка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_9 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві, Шевченківського районного суду м.Києва, Управління державної казначейської служби України в м.Києві, Прокурати м.Києва, Генеральної прокуратури України, про відшкодування шкоди завданої органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратурою і судом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_9 звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути за рахунок державного бюджету України на його користь 1 000 000,00 грн моральної шкоди та 3 260,00 грн шкоди завданої фізичній особі незаконними діями спеціального підрозділу МВС України «Беркут», незаконними діями ГУ МВС України в м. Києві, протиправною бездіяльністю Прокуратури м. Києва, незаконними діями з урахуванням незаконних судових актів Шевченківського районного суду м. Києва. Також просив зобов'язати Управління Державної казначейської служби в м. Києві передбачити відповідні бюджетні призначення в розмірі, необхідному для забезпечення виконання рішення суду у цій справі.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що у м. Києві, під час проведення масової акції протесту на вул. Банкова, 01.12.2013 року співробітниками підрозділу міліції спеціального призначення МВС України «Беркут» був незаконно затриманий позивач. Під час затримання позивача ОСОБА_9 побито кийками, в наслідок чого завдано легкі тілесні ушкодження, перелом пальця руки, а також пошкоджено його особисті речі.

Зазначив, що співробітники МВС України, не з'ясовуючи ніяких обставин перебування позивача на вул. Банковій, незаконно затримали його за підозрою у вчиненні діяння, передбаченого ч.1ст.294 КПК України. У подальшому Слідчим управлінням ГУ МВС України в м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.12.2013 року за №0001244 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України. У межах вказаного провадження 02.12.2013 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України.

Вказане кримінальне провадження 03.12.2013 року об'єднано в одне провадження з кримінальним провадженням №009084, яке в свою чергу об'єднано 27.12.2013 року в одне кримінальне провадження №0001231 від 23.01.2013 року. У цьому кримінальному провадженні позивач був повідомлений 02.12.2013 року про підозру у вчинені діяння, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України.

Під час досудового розслідування, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2013 року, до ОСОБА_9 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а в подальшому ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.12.2013 року запобіжний захід було змінено з тримання під вартою на особисте зобов'язання.

Відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.01.2014 р. ОСОБА_9 було звільнено від кримінальної відповідальності.

На підставі Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність деяких законів України" від 28.02.2014 р. визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про внесення змін до закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань". У зв'язку з цим ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 28.01.2014 р. втратила чинність.

Постановою прокурора прокуратури м. Києва від 28.02.2014 року дії ОСОБА_9 визнані такими, що не утворюють складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 294 Кримінального кодексу України і кримінальне провадження №0001231 відносно ОСОБА_9 закрито.

Позивач стверджує, що органи досудового розслідування незаконно обмежували його права, обирали до нього заходи процесуального примусу, органи прокуратури не реагували на вказані правопорушення, а Шевченківський районний суд м. Києва виносив неправомірні судові рішення, чим йому було завдано матеріальної та моральної шкоди. Враховуючи, що кримінальне провадження відносно позивача було закрито за реабілітуючих обставин, він вважає, що має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Зазначає, що в період тримання під вартою позивач не з'являвся на роботі протягом восьми робочих днів у зв'язку з чим втратив суму заробітної плати у розмірі 896,00 грн. Крім того, загальна сума збитків понесених позивачем на лікування становить 2 400,00 грн, а в наслідок пошкодження особистого майна ОСОБА_9 поніс збитки на суму 860,00 грн.

Розмір моральної шкоди ОСОБА_9 визначає в сумі 1 000 000,00 грн та зазначає, що внаслідок незаконного повідомлення про підозру позивач зазнав моральних страждань, він боявся, що його можуть незаконно притягнути до кримінальної відповідальності за діяння, якого він не вчиняв. До того ж на позивача фактично поставили "тавро" злочинця, що негативно вплинуло на його взаємовідносини з близькими, знайомими, колегами по роботі та погано позначилось на його соціальному статусі в цілому.

Вказує, що моральні страждання позивача є реальною шкодою, завданою йому незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, а відповідно до закону, шкода завдана особі незаконними діями органів влади повинна бути відшкодована.

Позивачем були вжиті заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідних листів-вимог на адреси відповідачів, однак у добровільному порядку відшкодувати майнову та моральну шкоду відповідні органи влади відмовились, а тому ОСОБА_9 звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

У ході судового розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути за рахунок державного бюджету України на його користь 1 000 000,00 грн моральної шкоди та 3 260,00 грн шкоди завданої фізичній особі незаконними діями спеціального підрозділу МВС України «Беркут», незаконними діями ГУ МВС України в м. Києві, протиправною бездіяльністю Прокуратури м. Києва, Генеральної прокуратури України, незаконними діями з урахуванням незаконних судових актів Шевченківського районного суду м. Києва. Також просив зобов'язати Управління Державної казначейської служби в м. Києві передбачити відповідні бюджетні призначення в розмірі, необхідному для забезпечення виконання рішення суду у цій справі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ГУ ДКСУ у м. Києві у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні посилаючись на ті обставини, що позивачем не надано жодного доказу який би підтверджував факт офіційного працевлаштування з отриманням щомісячної заробітної плати, також позивачем не надано доказів підтверджуючих факт понесених збитків у зв'язку з пошкодженням особистого майна, та доказів понесених витрат на лікування, а тому вважає, що позовні вимоги в цій частинні є необґрунтованими. Також вказував, що позовні вимоги в частині щодо відшкодування шкоди не підлягають задоволенню, оскільки при визначені розміру відшкодування необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, а позивач визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 1 000 000,00 грн не вказує якою методикою користувався при визначені суми шкоди.

У судовому засіданні представник відповідача Генеральної прокуратури України позов також не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Посилається на ті обставини, що ОСОБА_9 не наведено доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування йому моральної шкоди у сумі саме 1 000 000,00 грн та не зазначено, з яких розрахунків він при цьому виходив. Зазначив, що у силу ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. За вимогами п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-УІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Позивач перебував під слідством і судом з 01.12.2013 по 28.02.2014, тобто 3 місяці. Наведені обставини є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали в результаті незаконних дій правоохоронних органів. З урахуванням вимог Закону України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-УШ мінімальний розмір заробітної плати 01.01.2017 застосовується у розмірі 1600 гривень. Таким чином, сума стягнення має бути не менше 4800 грн. (за кожний місяць перебування під слідством і судом - 1600 грн. х 3 місяці = 4800 грн.).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її незаконного збагачення.

ОСОБА_9 не наведено доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування моральної шкоди у розмірі, що у 208 разів перевищує мінімальний розмір, встановлений Законом, відтак позов є недоведеним.

Щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди, а саме витрат на лікування та відшкодування пошкодженого майна зазначив, що Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» містить виключний перелік того, що може бути відшкодовано громадянинові. Однак, положення вказаного Закону не передбачають відшкодування витрат на лікування та збитків, понесених унаслідок пошкодження майна. Належних і допустимих доказів понесених позивачем таких витрат також не надано, а тому позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими.

Також стверджував, що Генеральна прокуратура України є неналежним відповідачем у справі.

Представники відповідачів Прокуратури м. Києва та МВС України та також просили відмовити у задоволенні позову посилаючись на його необґрунтованість.

Представники відповідачів ГУ МВС України в м. Києві та Шевченківського районного суду м. Києва у судове засідання не з'явились, направили на адресу суду письмові заперечення у яких просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі посилаючись на ті обставини, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту завдання йому майнової шкоди та моральних страждань і визначення розміру моральної шкоди саме у сумі 1 000 000,00 грн.

Суд, заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

01грудня 2013 року у м. Києві, під час проведення масової акції протесту на вул. Банкова, був затриманий позивач ОСОБА_9 за підозрою у вчинені діяння, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України «Організація масових заворушень, що супроводжувалися насильством над особою, погромами, підпалами, знищенням майна, захопленням будівель або споруд, насильницьким виселенням громадян, опором представникам влади із застосуванням зброї або інших предметів, які використовувалися як зброя, а також активна участь у масових заворушеннях».

Цього ж дня, СУ ГУМВС України в місті Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001244 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України.

02 грудня 2013 року в межах вказаного кримінального провадження позивачу повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України.

03 грудня 2013 року вказане кримінальне провадження об'єднане в одне провадження із кримінальним провадженням № 0009084.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2013 року застосовано відносно ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання пів вартою тривалістю 60днів.

Позивач тримався під вартою у спеціальному відділенні Київської міської лікарні швидкої медичної допомоги протягом десяти діб.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києві від 12 грудня 2013 року скасовано ухвалу слідчого судді суду першої інстанції та застосовано відносно позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання з покладанням на нього обов'язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

27 грудня 2013 року кримінальне провадження № 0009084 об'єднано із кримінальним провадженням № 0001231.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2014 року за результатами розгляду клопотання захисника ОСОБА_2. про звільнення від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за № 0001231 щодо ОСОБА_9: звільнено ОСОБА_9, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі ст. 1 Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 19 грудня 2013 року зі змінами, внесеними 16 січня 2014 року; кримінальне провадження № 0001231 щодо ОСОБА_9 - закрито, а запобіжний захід щодо нього у виді особистого зобов'язання - скасувано (т. 1 а.с.69-72).

28 лютого 2014 року набув чинності Закон України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність деяких законів України». На виконання вимог положень вказаного Закону, 28 лютого 2014 року старшим прокурором відділу прокуратури міста Києва Задніпряним В.В. винесено постанову, якою кримінальне провадження № 0001231- закрито.

24 березня 2014 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва задоволено заяву заступника прокурора м. Києва Софієва С. С. про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2014 року; вказану ухвалу, якою звільнено ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 1 ЗУ «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 19.12.2013 року зі змінами, внесеними 16.01.2013 року - скасовано; відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_2. про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_9, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України, по кримінальному провадженні, внесеного 01.12.2013 до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0001231 та матеріали справи за клопотанням захисника ОСОБА_2 про закриття вказаного кримінального провадження направлено прокурору для проведення подальшого досудового розслідування.

Оскільки у кримінальному провадженні вже було прийнято остаточне процесуальне рішення про його закриття, ухвала суду від 24 березня 2014 року в частині проведення подальшого розслідування виконання не потребувала.

Вказані обставини визнаються учасниками справи, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції;

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, згідно матеріалів справи, суд встановив, що кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001231 від 01.12.2013 року за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України було закрито, у зв'язку з чим, відповідно до ст.ст. 1,3 Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність деяких законів України». Зокрема це вбачається з постанови про закриття кримінального провадження прокуратури міста Києва від 28 лютого 2014 року.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

За частиною 3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Посилаючись на вказаний закон, позивач просить відшкодувати йому майнових втрат у вигляді неотриманої заробітної плати вказуючи, що, в період тримання під вартою, за вісім робочих днів втрати заробітну плату у сумі (2800,00 грн місячна заробітна плата / 25 робочих днів * 8 робочих днів=) 896 грн 00 коп. При цьому,

позивач не надав суду доказів факту його працевлаштування у період тримання під вартою, а також розміру його заробітної плати, а тому суд не погоджується із розрахунком, наданим позивачем.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, під час затримання були пошкоджені його особисті речі, чим завдано збитків на суму 860 грн 00 коп, однак їх вартість не відшкодовано.

Крім того, позивач зазначає, що протиправними діями співробітників спеціального підрозділу МВС України «Беркут» йому були завдані тілесні ушкодження, у зв'язку з чим він поніс витрати на лікуванняу розмірі 2 400 грн 00 коп.

Так, судом встановлено, що 01 грудня 2013 року позивачу були завданні тілесні ушкодження в результаті чого він був госпіталізований до Київської міської лікарні швидкої медичної допомоги та перебував там на стаціонарному лікуванні у період з 01 грудня 2013 року по 13грудня 2013 року, що підтверджується відомостями з медичної карти стаціонарного хворого № 33431 та висновком експерта № 288/Е відділу судово-медичної експертизи потерпілих, звинувачених та інших осіб Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи.

Однак доказів завдання позивачу збитків у зв'язку з пошкодженням особистих речей та понесених витрат на лікування суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовним вимог в частині відшкодування грошових коштів внаслідок незаконних дій в сумі 3 260 грн 00 коп., у зв'язку з відсутністю підтверджуючих документів і необґрунтованістю зазначених вимог.

Статтею 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов'язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону).

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди » №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Судом встановлено, що на правовідносини, що виниклі між сторонами розповсюджується Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". ОСОБА_15 має право на відшкодування моральної шкоди.

Так, суд приймає доводи позивача, щодо наявності моральної шкоди з огляду на те, що за 3 місяці знаходження під слідством він зазнавав душевних страждань, втратив авторитет серед близьких. Тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є мотивованими, доведеними і такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Визначаючи розмір грошової компенсації суд враховує вказані обставини, які свідчать про заподіяння позивачу душевних страждань, та вважає, що сума в 3 682 грн 00 коп. буде сприяти відновленню емоційного стану позивача, в тому числі відповідатиме засадам розумності і справедливості. В решті вимог в цій частині необхідно відмовити за необгрунтованості.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Судові витрати по сплаті судового збору від яких позивач був звільнений при зверненні до суду з позовом віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 56, 62 Конституції України, , 15, 16, 1167, 1176 ЦК України, ст.ст. 1-3, 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України, від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 76-77, 81, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_9 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві, Шевченківського районного суду м.Києва, Управління державної казначейської служби України в м.Києві, Прокурати м.Києва, Генеральної прокуратури України, про відшкодування шкоди завданої органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратурою і судом, задоволено частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на рахунок ОСОБА_9 3 682,00 грн. моральної шкоди.

В решті відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд (а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ :