ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року

м. Харків

Справа № 619/5852/13-ц

Провадження № 22ц/790/988/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Черкасько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області

інші учасники справи:

треті особи - відділ Держземагентства у Дергачівському районі Харківської області, ОСОБА_2, Харківська регіональна філія державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», ОСОБА_3

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року у складі судді Болибок Є.А. за позовом ОСОБА_1 до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, треті особи: відділ Держземагентства у Дергачівському районі Харківської області, ОСОБА_2, Харківська регіональна філія державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», ОСОБА_3, про визнання недійсним рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про визнання недійсним рішень сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року в частині, яка стосується безпосередньо ОСОБА_1 та рішення від 08 червня 2010 року в частині, яка стосується безпосередньо ОСОБА_2, визнання недійсним державного акту НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, який виданий ОСОБА_2

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішень виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області № 205 від 09 березня 1994 року та №1008 від 13 грудня 1994 року ОСОБА_1 було передано в довічне володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1, загальною площею 1230 кв.м.

21 травня 1996 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю на ім'я ОСОБА_1, та зареєстровано в книзі записів державних актів.

На початку серпня 2011 року ОСОБА_1 навідавшись до своєї земельної ділянки, виявила майже збудований житловий будинок. Звернувшись до Управління держкомзему у Дергачівському районі Харківської області, отримала лист згідно якого станом на 19 серпня 2011 року (тобто після видачі державного акту на ім'я ОСОБА_2 05 серпня 2010 року), земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю. ОСОБА_4 вважає, що рішення Черкасько-Лозівської сільської ради від 08 червня 2010 року незаконне, а також і незаконне рішення сесії стосовно передачі у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_2, разом з державним актом виданим на її ім'я.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним рішення сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року, яким відмінено рішення виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області №1008 від 13 грудня 1994 року по АДРЕСА_1, наданої ОСОБА_1

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити; рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року змінити та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2014 року змінити; скасувати вказані рішення в частині відмови їй в позові про визнання недійсним рішення сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 08 червня 2010 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки та в частині відмови у визнання недійсним державного акту НОМЕР_1 на право приватної власності на земельну ділянку, який видано на ім'я ОСОБА_2 від 05 червня 2010 року; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є необґрунтованим, судом не надана оцінка доказам, не повно з'ясовано обставини справи.

Вважає, що її право власності на земельну ділянку не спростовано, на теперішній час є дійсним рішення Черкасько - Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області від 09 березня 1994 року та № 1008 від 13 грудня 1994 року про передачу їй в довічне володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1.

Апелянт вказує на те, що суд дійшов суперечливих висновків, оскільки залишилося чинними два рішення Черкаського-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про надання земельної ділянки як їй, так і ОСОБА_2, а також вказаним рішенням залишився чинним державний акт на спірну земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2, хоча державний акт на спірну земельну ділянку на її ім'я не скасовано.

Таким чином, Черкасько-Лозівська сільська рада на момент прийняття рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_2 неправомірно розпорядилася земельною ділянкою, яка належала їй на праві власності та не перебувала у власності сільської ради.

На думку апелянта її права, свободи та інтереси порушені Черкасько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, оскільки належну їй земельну ділянку на праві власності сільська рада надала у власність ОСОБА_2, однак, суд першої інстанції на це уваги не звернув і прийняв рішення з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 грудня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, треті особи: відділ Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області, ОСОБА_2 Харківська регіональна філія державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», ОСОБА_3, про визнання недійсним рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 січня 2018 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду за позовом ОСОБА_1 до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, треті особи: відділ Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області, ОСОБА_2 Харківська регіональна філія державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», ОСОБА_3, про визнання недійсним рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту.

Призначено справу до розгляду апеляційним судом в судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Харківської області на 12-50 год. 30 січня 2018 року.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи відповідно до статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, за таких підстав.

07 серпня 2018 року третя особа ОСОБА_3 подав до суду апеляційної інстанції пояснення щодо апеляційної скарги, в яких, посилаючись на ст. ст. 295, 356, 358 ЦПК України, практику Європейського суду з прав людини, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до рішення виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області № 205 від 09 березня 1994 року ОСОБА_1 було передано в довічне спадкове володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд в АДРЕСА_1, загальною площею 1230 кв.м.

Відповідно до рішення виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області № 1008 від 13 грудня 1994 року ОСОБА_1 згідно Декрету Кабінету Міністрів «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року №15-92 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку в АДРЕСА_1, загальною площею 0,12 га.

Згідно державного акту серія ХР-10-00-025164, ОСОБА_1 на підставі рішення Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів № 1008 від 13 грудня 1994 року передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Згідно рішення сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року відмінено рішення виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області №1008 від 13 грудня 1994 року по АДРЕСА_1, наданої ОСОБА_1

Згідно рішення сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 08 червня 2010 року передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1, площею 0,13 га.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №181469, кадастровий номер НОМЕР_2, ОСОБА_2 на підставі рішення LVII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 08 червня 2010 року, належить земельна ділянка площею 0,1300 га, земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1, землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Посилаючись на ст. ст. 11, 13, 16, 21 ЦК України, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року, рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, суд першої інстанції дійшов висновку, що Черкасько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області своїм рішенням від 19 березня 2010 року неправомірно скасувала ненормативний правовий акт, а саме рішення виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області №1008 від 13 грудня 1994 року по АДРЕСА_1, наданої ОСОБА_1, та визнав недійсним рішення сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року.

Разом із тим, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у частині визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що зазначене рішення органу місцевого самоврядування було прийнято з порушенням порядку, встановленого чинним на час його прийняття законодавством, так як відсутні правові підстави для визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування від 08 червня 2010 року в частині, яка стосується безпосередньо ОСОБА_2, суд також відмовив у задоволенні позову в частині визнання недійсним державного акту НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, оскільки зазначена вимога є похідною.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2014 року апеляційну скаргу Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області відхилено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 4 лютого 2014 року залишено без змін.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області № 1008 від 13 грудня 1994 року через невідповідність вимогам закону є надуманими, такими , що спростовується змістом рішення сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року про припинення права користування гр. ОСОБА_1 на земельну ділянку у зв'язку з невикористанням земельної ділянки за цільовим призначенням в АДРЕСА_1, погашення правовстановлюючих документів на земельну ділянку,надану ОСОБА_1, взяття земельної ділянки по АДРЕСА_1, на облік сільської ради.

Колегією суддів не встановлено таких порушень норм процесуального та матеріального права, які могли стати підставою відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України для перегляду рішення суду першої інстанції та ухваленні нового про відмову у позові.

Колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

З висновками рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погодитися повністю не може, з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно з пунктом 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно ст. 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно ст. 378 ЦК України, право власності на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду, у випадках, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України, передбачено що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадяться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Отже, указаним положенням визначено правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 118 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч. ч. 6, 7, 8, 9 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер та є непорушним.

Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Рівність умов захисту прав власності на землю випливає з норм ст.ст. 21, 55 Конституції України та ст.152 ЗК України.

Згідно зі ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз.2 п.2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень ст.ст.8,124 Конституції України, ст. ст.26,30,87-90,97,100,102,118,123,128,143-146,149,151,153-158,161,210,212 ЗК України, глав 27, 33, 34ЦК України,ст.15 ЦПК України, ст.12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах №6-33цс13 від 22 травня 2013 року та №6-319цс15 від 01 липня 2015 року.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Також Верховний Суд України у постанові № 6-93цс13 від 23 жовтня 2013 року зазначив, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статями 116, 118 ЗК України.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. «ґ» ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара.

Стаття 14 Конституції України проголошує, що право власності на землю гарантується. Основним законом також передбачається, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

У відповідності до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 р.) зазначається, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної протиправної поведінки самої фізичної особи.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (заява №25921/02) констатується, що «… оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина (фізичної особи), то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, отже, визнання недійсним договору, згідно з яким особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України», що набуло статусу остаточного 16 березня 2017 року суд визнав позбавлення права на земельну ділянку (пай) без надання компенсації або іншого виду відшкодування вартості такої ділянки (паю) порушенням статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Отже, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Як було встановлено судом, рішенням виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області № 205 від 09 березня 1994 року ОСОБА_1 було передано в довічне володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд в АДРЕСА_1, загальною площею 1230 м2.

Відповідно до рішення виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області №1008 від 13 грудня 1994 року ОСОБА_1 згідно Декрету Кабінету Міністрів «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року №15-92 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку в АДРЕСА_1, загальною площею 0,12 га.

Згідно державного акту серія ХР-10-00-025164, ОСОБА_1 на підставі рішення Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів №1008 від 13 грудня 1994 року передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,12 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Рішення сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року відмінено рішення виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області № 1008 від 13 грудня 1994 року по АДРЕСА_1, наданої ОСОБА_1 та видано державний акт ОСОБА_5

Рішення сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року було визнано недійсним.

Таким чином, рішення Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 13 грудня 1994 року № 1008 є чинним, на підставі якого ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на землю за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарчих споруд серії ХР-10-00-025164, який також не скасований та є чинним.

Судом не встановлено неправомірних, незаконних чи недобросовісних дій ОСОБА_1, що набула майно на законній підставі, не встановлено факту порушень прав і інтересів держави внаслідок такої приватизації.

Крім того, громадянин України, який у межах, наданих законодавством України набув право на земельну ділянку, не може нести негативних наслідків у зв'язку з порушенням процедури прийняття рішення органами влади чи місцевого самоврядування.

Так, як було встановлено судом вище, рішення сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року, яким відмінено рішення виконкому Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області №1008 від 13 грудня 1994 року по АДРЕСА_1, наданої ОСОБА_1, визнано судом недійсним.

З огляду на вищевикладене, можна дійти висновку, що ОСОБА_1 скористалася своїм законним правом та отримала в довічне володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , рішення Черкасько-Лозівської сільської ради від 13 грудня 1994 року про передачу земельної ділянки у приватну власність та державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 295/923 21 травня 1996 року, згідно якого на праві власності ОСОБА_1 належить спірна земельна ділянка, на даний час не скасовані та є чинними.

Таким чином, ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки з 1994 року, згідно вимог ст. ст. 316 - 319 ЦК України, право власності особи є непорушним, до складу якого входять правомочності щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Черкасько - Лозівська сільська рада на момент прийняття рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_6 неправомірно розпорядилася земельною ділянкою, яка належала ОСОБА_1 на праві власності та не перебувала у власності сільської ради та своїм рішенням від 08 червня 2010 року передала її безоплатно у власність іншій фізичній особі - ОСОБА_5, якою було в подальшому отримано державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 08 червня 2010 року в частині яка стосується безпосередньо ОСОБА_2, та Державний акт НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 і зареєстрований управлінням Держкомзему у Дергачівському районі в Поземельній книзі 03 серпня 2011 року за реєстровим № 000002851:3:001 та зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 60 від 05 серпня 2010 року, підлягають визнанню недійсними.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України (в редакції, чинної на час ухвалення оскаржуваного рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Стаття 370 ЦПК України регламентує порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, згідно вимог якої, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. У випадку відкриття апеляційного провадження за такою скаргою суд апеляційної інстанції може зупинити дію раніше прийнятого ним судового рішення та рішення суду першої інстанції, що оскаржується.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1, у зв'язку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, то зміні також підлягає ухвала Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2014 року за наслідками розгляду апеляційної скарги, якою рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року першої інстанції було залишено без змін.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення суду необхідно змінити; визнати недійсним рішення Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 08 червня 2010 року в частині яка стосується безпосередньо ОСОБА_2; визнати недійсним Державний акт НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 і зареєстрований управлінням Держкомзему у Дергачівському районі в Поземельній книзі 03 серпня 2011 року за реєстровим № 000002851:3:001 та зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 60 від 05 серпня 2010 року; в іншій частині рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2014 року змінити.

Стягнути з Черкасько-Лозівської сільської ради на користь ОСОБА_1 229 грн. 41 коп. у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Стягнути з Черкасько-Лозівської сільської ради на користь ОСОБА_1 252 грн. 34 коп. у зв'язку з переглядом справи у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області 04 лютого 2014 року змінити.

Визнати недійсним рішення Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 08 червня 2010 року в частині яка стосується безпосередньо ОСОБА_2.

Визнати недійсним Державний акт НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 і зареєстрований управлінням Держкомзему у Дергачівському районі в Поземельній книзі 03 серпня 2011 року за реєстровим № 000002851:3:001 та зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 60 від 05 серпня 2010 року.

В іншій частині рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2014 року змінити.

Стягнути з Черкасько-Лозівської сільської ради на користь ОСОБА_1 229 грн. 41 коп. у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Стягнути з Черкасько-Лозівської сільської ради на користь ОСОБА_1 252 грн. 34 коп. у зв'язку з переглядом справи у суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді -