Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 521/16/14-ц

провадження № 61-30525св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Одемара»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року, у складі головуючого-судді Мазун І. А., та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року у складі суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Одемара» (далі - ТОВ «Одемара»), про стягнення майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 13 січня 2012 року об 11.50 год. у м. Одесі по вул. Приморській, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), що сталася з вини ОСОБА_5, який керував автомобілем «Хюндай», номерний знак НОМЕР_1, був пошкоджений автомобіль марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить йому, яким керував водій ОСОБА_6

За клопотанням позивача, до участі у справі у якості третьої особи з боку позивача залучено ТОВ «Одемара», у якого в оренді під час ДТП знаходився вищевказаний автомобіль «Тойота», номерний знак НОМЕР_2

04 липня 2016 року позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою та просив суд стягнути з ОСОБА_5, на відшкодування заподіяного йому реального збитку, який не відшкодований страховою компанією 29599,04 грн, на відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн, а також витрат на правову допомогу в сумі 4000,00 грн та судових витрат у справі.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 29599,04 грн. на відшкодування майнової шкоди, 1000,00 грн. - моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що фактичні витрати на ремонт автомобіля є економічно доцільними, оскільки не перевищують ринкову вартість автомобіля, тому розмір майнової шкоди заподіяної позивачу визначається як реальна вартість ремонту автомобіля.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції належним чином визначив фактичні та правові підстави позову, внаслідок чого вірно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.

У червні 2017 року ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не було залучено страхову компанію «АСКА» в якості третьої особи з метою з'ясування обставин сплати страховиком меншої суми страхового відшкодування ніж визначено договором страхування, а саме: сума страхового ліміту за договором страхування становить 50000,00 грн, а сума яку виплатив страховик - 41503,22 грн. Таким чином страховиком було погоджено з ОСОБА_4 суму страхового відшкодування у розмірі 41503,22 грн й ОСОБА_4 погодився з тим, що автомобіль фізично знищений отримавши суму страхового відшкодування та не оспорюючи її залишив залишки пошкодженого автомобіля в себе.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 521/16/14-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 13 січня 2012 року, об 11.50 год, ОСОБА_5, керуючи автомобілем «Хюндай», номерний знак НОМЕР_1, та рухаючись у м. Одесі по вул. Приморській, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Тойота», номерний знак НОМЕР_2.

В результаті зіткнення автомобіль «Тойота», номерний знак НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_4 отримав механічні пошкодження.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 31 січня 2012 року, ОСОБА_5 визнаний винним у скоєнні ДТП.

Автомобіль «Тойота», номерний знак НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4, був переданий ним в оренду третій особі - ТОВ «Одемара», яке після ДТП здійснило відновлювальний ремонт автомобіля за власний рахунок.

19 січня 2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Одемара» укладено угоду про оплату відновлення автомобіля, відповідно до якої ОСОБА_4 зобов'язався забезпечити усі необхідні засоби для отримання відшкодування заподіяного збитку, зокрема звернутися до суду, а кошти, отриманні у якості відшкодування шкоди, заподіяної в результаті пошкодження автомобіля при ДТП, передати ТОВ «Одемара».

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5, як власника автомобіля «Хюндай», номерний знак НОМЕР_1, на момент ДТП, була застрахована ЗАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», якою була відшкодована частина заподіяного позивачу матеріального збитку, в розмірі 41503,22 грн.

Згідно звіту автотоварознавчого дослідження від 30 січня 2012 року №01049, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Тойота», номерний знак НОМЕР_2 становить 88000,46 грн і перевищує ринкову вартість цього автомобіля, яка складає 78503,22 грн. У зв'язку з цим, фахівцем визначена сума заподіяного збитку, яка дорівнює ринковій вартості цього автомобіля, а саме - 78503,22 грн.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 05 лютого 2013 року №8933, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Тойота», номерний знак НОМЕР_2 становить 75486,00 грн і дорівнює ринковій вартості цього автомобіля без урахування його пошкоджень. Ринкова вартість цього автомобіля з урахуванням його пошкоджень складає 38744,00 грн, без врахування фактичних витрат на відновлення автомобіля.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 07 грудня 2014 року №5278, ринкова вартість автомобіля «Тойота», номерний знак НОМЕР_2 на момент події становить 77794,00 грн, а фактична вартість відновлювального ремонту на підставі документів, підтверджуючих факт виконання робіт і покупки запчастин складає 71102,26 грн.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 18 квітня 2016 року №1254, ринкова вартість автомобіля «Тойота», номерний знак НОМЕР_2 на момент події становить 77794,00 грн, вартість відновлювального ремонту автомобіля з врахуванням фактичних витрат на запасні частини, які потребують заміни під час ремонту, становить 71102,26 грн. Вартість матеріального збитку, з врахуванням фізичного зносу складає 37181,78 грн.

В судовому засіданні експерт пояснив, що відновлювальний ремонт, з врахуванням документів, підтверджуючих факт виконання робіт і придбання запчастин, тобто фактичних витрат - не може бути визнаний економічно недоцільним.

Судом першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції зроблено висновок про те, що звіт від 30 січня 2012 року №01049 автотоварознавчого дослідження і висновок від 05 лютого 2013 року №8933, судової автотоварознавчої експертизи, відрізняються від висновків від 07 грудня 2014 року №5278 експертного автотоварознавчого дослідження та 18 квітня 2016 року №1254 судової автотоварознавчої експертизи, оскільки першими двома не були враховані фактичні, реальні витрати на запасні частини, які потребують заміни під час ремонту і вартість виконання робіт.

Відповідно до вимог статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з вимогами цієї статті коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Таким чином, судом першої інстанції, з висновком якої погодився й суд апеляційної інстанції правильно визначений розмір майнової шкоди, заподіяної позивачу, як реальна вартість ремонту автомобіля з врахуванням фактичних витрат на запасні частини, які потребували заміни під час ремонту і вартості виконання робіт, який на підставі висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 07 грудня 2014 року №5278 і висновку судової автотоварознавчої експертизи від 18 квітня 2016 року №1254 становить 71102,26 грн. При цьому фактичні витрати на ремонт автомобіля є економічно доцільними, оскільки не перевищують ринкову вартість автомобіля. Оскільки частина заподіяної позивачу майнової шкоди, у сумі 41503,22 грн була відшкодована ЗАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», тому сума майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_5 становить 29599,04 грн (71102,26 - 41503,22 = 29599,04).

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанції про стягнення з відповідача ОСОБА_5, на користь ОСОБА_4 1000,00 грн на відшкодування моральної шкоди врахувуючи посилання позивача про заподіяння йому душевних страждань, пов'язаних з протиправною поведінкою щодо нього.

Доводи касаційної скарги про те, що судом не було залучено страхову компанію «АСКА» в якості третьої особи з метою з'ясування обставин сплати страховиком меншої суми страхового відшкодування ніж визначено договором страхування не заслуговують на увагу, оскільки страховою компанією вже було визначено розмір страхового відшкодування та виплачено позивачу.

Таким чином суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, оцінюючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ТОВ «Одемара», про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди, а доводи касаційної скарги не спростовують цих висновків, а зводяться лише до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик