Справа №489/5400/17 20.09.2018
Провадження №22-ц/784/1456/18
Справа № 489/5400/17 Суддя суду першої інстанції Румянцева Н.О.
Провадження № 22-ц/784/1456/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_3,

його представників - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Рум'янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв об 11 год. 33 хв., повний текст якого складено 8 серпня 2018 року за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті її рідного дядька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому посилалась на те, що після смерті останнього відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частки вказаного житлового будинку, а вона є спадкоємцем за заповітом, однак не може оформити свої спадкові права в зв'язку з тим, що за життя спадкодавець не оформив належним чином документи та не отримав правовстановлюючий документ на належну йому частку житлового будинку.

10 листопада 2017 року ОСОБА_7 звернулась до суду з аналогічним позовом та тими ж обгрунтуванням та вимогами.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2017 року цивільні справи за позовами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 об'єднані в одне провадження (т.1 а.с. 73).

21 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_8 та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 3/9 частки домоволодіння АДРЕСА_6, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами площею 733 кв.м. по АДРЕСА_3, після смерті його рідного дядька ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що після смерті останнього відкрилася спадщина у вигляді 3/9 частки вказаного домоволодіння. За життя, а саме 18 грудня 2012 року ОСОБА_8 був складений нотаріально посвідчений заповіт, яким спадкодавець заповів все належне йому на день його смерті майно ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в рівних частках. Між тим, 1/3 частка домоволодіння АДРЕСА_2 вказаним заповітом не охоплена, оскільки за життя ОСОБА_8 не набув права власності на цю частку, оскільки не звернувся до відповідних органів для реєстрації права власності та отримання свідоцтва про право власності на свою частку та не виконав рішення Ленінської районної ради м. Миколаєва № 337 від 29 жовтня 1986 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_6 і ОСОБА_7 об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_3

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2018 року позов ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за кожною окремо право власності на 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є спадкоємицями за заповітом після смерті їхнього дядька ОСОБА_8, які у відповідності з вимогами ст. 1269 ЦК України, звернулися до нотаріуса із відповідними заявами про прийняття спадщини, але не можуть оформити свої спадкові права через не оформлення спадкодавцем за життя державної реєстрації права власності на 1/3 частку житлового будинку.

Позивач ОСОБА_3 також звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті його дядька ОСОБА_8, яку нотаріус прийняв та долучив до спадкової справи. Між тим, він не є спадкоємцем, який має право на обов'язкову частку у спадщині, в заповіті спадкодавець зазначив інших осіб, які від прийняття спадщини не відмовлялись та фактично прийняли її шляхом подання відповідних заяв, а тому вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом безпідставні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на необ'єктивність, та упередженість судового рішення, ухваленого з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Заявник вказував, що Ленінський районний суд м. Миколаєва проявив свою упередженість щодо розгляду справи з огляду на те, що йому тричі довелося звертатися до суду з позовом про визнання права власності на 3/9 частки спірного будинку в порядку спадкування. Позов відхилявся судом під різними приводами. Про позови ОСОБА_6 та ОСОБА_7, де він був третьою особою, йому взагалі нічого не було відомо.

Крім того, в попередньому судовому засіданні йому було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідків, які мали повідомити суд про відомі їм обставини щодо заявленого ним позову.

Суд не дав належної оцінки письмовим доказам щодо їх достовірності та допустимості, а також їх достатності та взаємного зв'язку у сукупності.

Так, спадкодавець ОСОБА_8 є його рідним дядьком. Його мати - ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Як спадкоємець за законом, він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 За життя ОСОБА_8 проживав та користувався житловим будинком АДРЕСА_2, в якому йому мала б належати 1/3 частка. Інші спадкоємці за законом: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прийняли спадщину за заповітом та своїх позовних вимог не змінили, до його позову не приєдналися. Спадкоємців з правом на обов'язкову частку в спадщині немає. Між тим, заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження спадкодавця не викликало непорозумінь чи спорів після відкритті спадщини, оскільки питання про чинність заповіту виникає ні при його складанні та посвідченні, а лише з відкриттям спадщини. Саме тому нотаріус Воробйова Т.А. заповіт посвідчила, а видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_4 в рівних долях ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відмовила.

Також ОСОБА_3 зазначав, що ОСОБА_8 ніколи не хотів і не був власником будь якого нерухомого майна через серйозні проблеми із законом, оскільки добре розумів, що його власність могла у будь-який час відійти в залік скоєних життєвих помилок. У зв'язку з цим не можна встановити мету складання ОСОБА_8 заповіту. Факт виникнення права власності на 1/3 частки зазначеного домоволодіння у спадкодавця на час складання заповіту судом не встановлено, ця обставина судом не досліджувалася взагалі. Свідоцтво про право власності від 22 травня 1986 року на 1/10 частку житлового будинку АДРЕСА_5 втратило чинність 29 жовтня 1986 року. Саме тому, за думкою заявника, 1/3 частка спірного житлового будинку АДРЕСА_6 не охоплена заповітом, отже позовні вимоги ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановив суд ОСОБА_8, є рідним дядьком позивачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_3

ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, є матір'ю ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідно до свідоцтва про народження.

Позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно Свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданим Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою 14 квітня 1981 року, ОСОБА_11 належить на праві власності 1/3 частка житлового будинку за адресою АДРЕСА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кожному також належало по 1/3 частки цього житлового будинку.

16 квітня 1982 року ОСОБА_11 рішенням Ленінської районної ради народних депутатів м. Миколаєва за № 179 було надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку замість прибудови по АДРЕСА_7.

14 грудня 1984 року рішенням Ленінської районної ради народних депутатів м. Миколаєва за № 411 було затверджено Акт прийомки до експлуатації індивідуального житлового будинку за АДРЕСА_8.

22 травня 1986 року рішенням Ленінської районної ради народних депутатів м. Миколаєва було видано Свідоцтво про право власності на 4/5 домоволодіння АДРЕСА_8, яке складається із двох житлових будинків, а співвласникам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відповідно по 1/10 кожному (т. 1 а.с. 10,17).

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 29 жовтня 1986 року № 337 було проведено поділ домоволодіння по вулиці АДРЕСА_9 на два самостійних (з присвоєнням двох самостійних адрес, а саме за АДРЕСА_10 і АДРЕСА_11). Вказаним рішенням встановлено, що власником домоволодіння АДРЕСА_12, яке розташоване на земельній ділянці площею 640 кв. м., є ОСОБА_11, а власниками домоволодіння АДРЕСА_6, розташованого на земельній ділянці площею 733 кв. м., є ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11 - по 1/3 частки кожному.

У зв'язку із цим Відділ комунального господарства Ленінського району був зобов'язаний оформити у встановленому порядку та видати свідоцтва про право особистої власності всім зацікавленим особам, зазначеним в цьому рішенні, а бюро технічної інвентаризації - провести реєстрацію свідоцтв про право приватної власності по вулиці АДРЕСА_13 АДРЕСА_6 та АДРЕСА_12 (а.с.30). Проте, вказане рішення в частині реєстрації права власності та отримання свідоцтва про право власності на зазначені частки та адреси, виконано не було.

Ці обставини були встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2016 року. Цим рішення визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд за адресою АДРЕСА_7 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_11 Також за ОСОБА_6 визнано право власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд за адресою: вул. Піонерська, АДРЕСА_11 в м. Миколаєві у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_11 Це рішення позивачем ОСОБА_3 не оскаржувалося.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції 24 червня 2014 року (т. 1 а.с.7).

За життя, 18 грудня 2012 року, ОСОБА_8 склав заповіт, яким заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Воробйовою Т.А. (т. 1 а.с. 9).

26 лютого 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до нотаріуса із заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за вказаним заповітом на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_14 після смерті ОСОБА_8

Між тим, постановою нотаріуса від 26 лютого 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з неподанням документів, які безспірно підтверджують склад спадкового майна. (т. 1 а.с. 14-16).

4 грудня 2014 року ОСОБА_3 також звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 як за заповітом так і за законом (т. 1 а.с. 167).

Нотаріусом 16 грудня 2014 року було повідомлено ОСОБА_3, що його заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 прийнята та приєднана до матеріалів спадкової справи. При цьому роз'яснено, що заповіт посвідчено не на його користь та право на прийняття спадщини виникає у нього лише у разу відмови від прийняття або неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом (а.с. 168).

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст. 1223 ЦК України).

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України необхідною умовою здійснення права на спадкування є її прийняття спадкоємцем у шестимісячний строк у порядку, передбаченому законом.

З огляду на встановлені судом обставини та наведені норми права колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є спадкоємицями за заповітом після смерті їхнього дядька ОСОБА_8, які у визначені законом строки звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, зокрема 1/3 частки житлового будинку, що належала спадкодавцю, але не можуть оформити свої спадкові права через не оформлення останнім за життя державної реєстрації права власності.

Колегія суддів не погоджується з доводами скарги про те, що районний суд при розгляді справи повинен був дослідити та дати оцінку заповіту щодо його чинності з огляду на ті обставини, що вони посилалися, зокрема, похилий вік спадкодавця, його хворобливий стан та інш., виходячи з наступного.

По-перше, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Предметом доказування у справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За матеріалами справи ні позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ні ОСОБА_3 не стосувалися чинності заповіту, тобто не були предметом розгляду у цій справі.

По-друге, заповіт вважається одностороннім правочином, на що вказує ст. 1233 ЦК України, визначаючи заповітом розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами правочину повинні безперешкодно здійснюватися. Заповіт від 18 грудня 2012 року ОСОБА_3 не оспорювався й не визнавався в судовому порядку недійсним, а тому районний суд правильно виходив з того, що на час розгляду справи заповіт ОСОБА_8 є чинним.

Не погоджується колегія суддів і з твердженнями ОСОБА_3, що факт виникнення права власності на 1/3 частки зазначеного домоволодіння у спадкодавця на час складання заповіту судом не встановлено та судом не досліджувався.

Судом встановлено, що з 1981 року ОСОБА_8 був співласником домоволодіння АДРЕСА_2 з розміром частки 1/3. У зв'язку з поліпшенням житлових умов одного із співвласників, а саме ОСОБА_11 (побудова окремого житлового будинку), частки співвласників змінювалися.

Так, за згодою співвласників рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради від 29 жовтня 1986 року № 337 було проведено поділ домоволодіння по вулиці АДРЕСА_9 у зв'язку з новоутвореним домоволодінням ОСОБА_11 на два самостійних (з присвоєнням двох самостійних адрес, а саме за АДРЕСА_10 і АДРЕСА_11). Вказаним рішенням встановлено, що власником домоволодіння АДРЕСА_12, яке розташоване на земельній ділянці площею 640 кв. м., є ОСОБА_11, а власниками домоволодіння АДРЕСА_6, розташованого на земельній ділянці площею 733 кв. м., є ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11 - по 1/3 частки кожний. Між тим, жодна із зазначених осіб не оформила відповідними документами своє право власності.

Отже саме цим локальним нормативно-правовим актом, виданим органом виконавчої влади, було визначено право власності зазначених осіб на відповідні частки у нерухомому майні. Це рішення особами, інтересів яких воно стосується, не оспорювалося.

Сам по собі факт не отримання свідоцтва про право власності та відсутність державної реєстрації права власності на нерухомість, не позбавляє особу права власності на нерухоме майно, а тому висновок районного суду, що ОСОБА_8 за життя був власником 1/3 частки домоволодіння по вул. АДРЕСА_13, 4 підтверджується письмовими доказами, що були досліджені судом та їм надана належна оцінка.

Доводи заявника щодо упередженості районного суду при розгляді позову ОСОБА_3 не можуть бути взяті до уваги, оскільки останній не оскаржував процесуальні документи стосовно поданих ним позовних заяв, а тому вважається, що він з ними погодився.

Твердження ОСОБА_3 про його не обізнаність щодо позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, де він був третьою особою, спростовуються матеріалами справи, за якими за його адресою направлялася відповідна копія ухвали суду та копія позовної заяви. Відповідно до зворотного повідомлення пошти, ці документи були отримані позивачем.

Також клопотання ОСОБА_3 про допит свідків під час розгляду справи вирішувалися судом відповідно до вимог цивільно-процесуального закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 376 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, що є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишенню без змін оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 21 вересня 2018 року.