Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 285/1308/16-ц

провадження № 61-17710св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого

2017 року у складі судді Літвин О. О. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Широкової Л. В., Борисюка Р. М., Галацевич О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, набутого за час проживання однією сім'єю та зміну черговості спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що в період з січня 1996 року ОСОБА_7 проживала спільно з ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу за місцем його проживання в селі Пищів Новоград-Волинського району. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я ОСОБА_8, який був інвалідом з дитинства та хворів на гемофілію, з 1999 року вони разом переїхали проживати до

ОСОБА_7 у місто Житомир, де ОСОБА_8 з 2011 року був поставлений на облік в Центральну міську лікарню № 2, а з 19 липня 2012 року обслуговувався у цій лікарні.

Протягом останніх п'яти років до дня своєї смерті ОСОБА_8 перебував у безпорадному стані, не виходив на вулицю та постійно потребував стороннього догляду. Весь цей час ОСОБА_4 опікувалася його здоров'ям, забезпечувала його їжею, ліками, інші спадкоємці, діти ОСОБА_8, його життям не цікавилися.

Після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилась спадщина на майно, яке згідно зі статтею 74 СК України, позивачка вважає спільною сумісною власністю. Через відсутність у неї факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з померлим, позбавлена права на спадкування спадкового майна разом зі спадкоємцями першої черги - дітьми ОСОБА_8 - відповідачами по справі.

ОСОБА_4, з урахуванням уточнень, просила встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_8, який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з 01 січня 1996 року по день його смерті; визнати за нею право власності на половину нажитого за час шлюбу з ОСОБА_8 спільного майна, а саме: три земельні ділянки, площами 0,4122 га, 0,5567 га, 2,1043 га в селі Пищів Новоград-Волинського району Житомирської області; майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства «Хлібороб»; гараж в кооперативі «Простор» що в місті Житомирі та грошовий вклад в публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк»; змінити черговість спадкування та надати їй право на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 із ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в період часу з січня 2004 року по листопад 2012 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що факт спільного проживання позивачки однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_8 слід встановити з січня 2004 року по листопад 2012 року, оскільки до січня 2004 року КпШС України не передбачав можливості встановлення такого факту. Інша частина позовних вимог позивачем недоведена, а тому міськрайонний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

04 квітня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого

2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким змінити оскаржувані судові задовольнивши позовні вимоги частково, а саме: встановити факт спільного проживання ОСОБА_4 із ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку грошових коштів на депозитному вкладі в банку ПАТ КБ «Приватбанк» згідно договору

№ SAMDNWFD001 від 30 жовтня 2015 року; надати ОСОБА_4 право на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій надана неналежна оцінка матеріалам справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

ЦПК України 1963 року з відповідними змінами не містить норм про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Цей порядок визначений у пункті 5 частини першої статті 256 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій) від 18 березня 2004 року.

Отже, факт саме проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.

Судами встановлено, що рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 06 травня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 22 червня 2016 року, встановлено факт постійного спільного проживання ОСОБА_5 та батька ОСОБА_8 однією сім?єю із листопада 2012 року до дня його смерті - 08 листопада

2015 року.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 з

ОСОБА_8 в період часу з січня 2004 року по листопад 2012 року, оскільки інститут спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений ЦК України 2004 року. КпШС України, який діяв до 2004 року, таких положень не містив. Тому такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. При цьому судами враховано рішення Богунського районного суду міста Житомира від

06 травня 2016 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 22 червня 2016 року, яким встановлено факт постійного спільного проживання ОСОБА_5 та батька ОСОБА_8 однією сім?єю із листопада 2012 року до дня його смерті - 08 листопада

2015 року. Вказані судові рішення є чинними.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя, а саме: двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,5567 га та 2,1043 га, які знаходиться на території Пищівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області; майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства «Хлібороб» у селі Пищів Новоград-Волинського району Житомирської області; гараж № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Простір» у місті Житомирі; 152 300,16 грн, розміщених на депозитному вкладі в

ПАТ КБ «Приватбанк»оскільки таке майно було набуте ОСОБА_8 поза межами періоду проживання однією сім?єю ОСОБА_4 та ОСОБА_8

Що стосується земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,4122 га, яка знаходиться у селі Пищів Новоград-Волинського району Житомирської області то ОСОБА_8 тримав її безоплатно на підставі рішення Пищівської сільської ради від 01 квітня

2009 року, а тому дана земельна ділянка не є спільним майном та не підлягає поділу.

За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Ураховуючи те, що рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 06 травня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду від

22 червня 2016 року, встановлено факт постійного спільного проживання померлого ОСОБА_8 на протязі трьох років до дня своєї смерті з відповідачкою ОСОБА_5, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для зміни черговості спадкування та надання позивачці права на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, що в силу приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року зупинено виконання рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від

10 лютого 2017 року та ухвали апеляційного суду Житомирської області від

23 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2017 року та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від

10 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від

23 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2017 року та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська