Постанова

Іменем України

24 жовтня2018 року

м. Київ

справа № 541/2941/16-ц

провадження № 61-12017св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року у складі судді Андрущенко-Луценко С. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Лобова О. А., Абрамова П. С.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0423 га, цільове призначення якої, - для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Ця земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідачів, які без будь-яких правових підстав користувалися та продовжують користуватися належною йому ділянкою, знищили встановлені межові знаки, не прибирають з ділянки власне майно: дерев'яний навіс, під яким складені дрова, металевий каркас під палатку, дитячу карусель, дитячу гойдалку, циркулярну пилку, візок, загородку для птиці, два вольєри з собаками, солому, бочку під декоративним навісом з очерету. Також відповідачі посадили на належній йому земельній ділянці дерева. Вважає, що неправомірними діями ОСОБА_2, ОСОБА_3, які полягають у порушенні його права власності, йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінив у 10 тис. грн. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив: зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні ним земельною ділянкою шляхом звільнення її від вищевказаного рухомого майна; стягнути з кожного з відповідачів на його користь по 5 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що вони тривалий час користувалися спірною земельною ділянкою на умовах її оренди, хоча відповідні договори з органом місцевого самоврядування не укладали. Приватизацію своєї земельної ділянки позивач провів таємно, без їх відома, а орган місцевого самоврядування не мав права передавати йому цю ділянку. Передача у власність ОСОБА_1 земельної ділянки проведена без її вилучення у них, а отже незаконно. На спірній земельній ділянці дійсно знаходиться належне їм майно, зазначене позивачем, крім дитячої гойдалки. Дерева на спірній земельній ділянці ростуть вже давно і вони їх не саджали, крім однієї черешні та трьох кущиків бузку.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,0423 га з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташованою за адресою: Полтавська область, АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого 19 жовтня 2012 року, шляхом звільнення її від їхнього майна у виді: дерев'яного навісу з дровами, металевого каркасу під палатку, дитячої каруселі, циркулярної пили, візка, загородки для птиці, двох вольєрів з собаками, соломи, бочки під декоративним навісом з очерету. В рахунок відшкодування завданої моральної шкоди стягнено з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 1 тис. грн з кожного. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в ході розгляду справи було встановлено порушення відповідачами права власності позивача ОСОБА_1 на земельну ділянку, а тому це право підлягає поновленню. Також суд дійшов висновку, що відповідачами завдана позивачу моральна шкода у розмірі 2 тис. грн, яка полягає в порушенні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності ОСОБА_1 на належну йому земельну ділянку.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилено, а рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У травні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга ОСОБА_2, ОСОБА_3 мотивована тим, місцевий суд безпідставно відкрив провадження в цій справі, оскільки заявлені позивачем вимоги вже були предметом судового розгляду. Позивачем не доведено, що саме вони розмістили на земельній ділянці належне їм майно і не мотивовано, в чому полягає завдана моральна шкода та її розмір.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито провадження у цій справі, а ухвалою від 01 листопада 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

На час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 лютого 2018 року справу № 541/2941/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30 серпня 1988 року ОСОБА_1 є власником домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1. 09 вересня 1988 року право власності зареєстроване за ним у Лубенському міжміському бюро технічної інвентаризації.

У 2009 році ОСОБА_1 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0636 га за вищевказаною адресою з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 19 жовтня 2012 року, ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 0,0423 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва за адресою розташування його житлового будинку.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 08 лютого 2013 року в справі № 1620/3039/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити певні дії, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди і зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Миргородської міської ради Полтавської області та управління Держземагенства у Миргородському районі про скасування ряду рішень органу місцевого самоврядування і визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, первісний позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 відновити межові знаки земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,0423 га з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, розташованої за адресою: Полтавська область, АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого 19 жовтня 2012 року. Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 зазначеною земельною ділянкою шляхом звільнення її від їхнього майна у виді дерев'яного навісу, під яким складені дрова та інше майно, від дитячих каруселей, гірки, гойдалки, циркулярної пилки, візка, загорожі для птиці, собачої будки, бочки під декоративним навісом з очерету та іншого майна. Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_1 вказаною земельною ділянкою. В рахунок відшкодування завданої моральної шкоди стягнено на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 - 647 грн, а з ОСОБА_2 - 500 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині заявлених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що суміжним з позивачем ОСОБА_1 землекористувачем і власником відповідної земельної ділянки площею 0,1000 га є відповідач ОСОБА_3 Починаючи з 2002 року на підставі рішень виконавчого комітету Миргородської міської ради ОСОБА_3 надавалася в оренду на певні строки для ведення городництва земельна ділянка площею 330 кв.м за адресою: АДРЕСА_2, яка в подальшому була передана у власність ОСОБА_1 Аналіз змісту цих рішень вказує на те, що зазначена земельна ділянка на час її передачі ОСОБА_1 була власністю територіальної громади міста Миргорода, яка через свій представницький орган розпорядилася нею на свій розсуд. Зважаючи на відсутність договорів оренди між відповідачем ОСОБА_3 та органом місцевого самоврядування, вилучення такої земельної ділянки не вимагалося.

Цим же рішенням суду також встановлено, що рішенням Миргородської міської ради від 25 вересня 2009 року № 59 спірна земельна ділянка прийнята у фонд міської ради і ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою орієнтовною площею 423 кв. м для ведення городництва та зобов'язано його подати технічну документацію із землеустрою міській раді для розгляду і затвердження у встановленому порядку. Відповідна документація не була розроблена та своєчасно не надана міській раді.

Згідно з частиною першою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма міститься і в діючій редакції ЦПК України (частина 4 статті 82).

З письмових доказів, зокрема фототаблиць - додатків до позовної заяви, наданих ОСОБА_1, встановлено, що земельна ділянка, яка перебуває у його власності, площею 0,0423 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, з моменту її передачі у його власність, тобто з 19 жовтня 2012 року не використовується через порушення його права власності відповідачами внаслідок використання її ними на свій розсуд, небажання звільнити її від рухомого майна, а саме: дерев'яного навісу, під яким складені дрова, металевого каркасу під палатку, дитячої каруселі, циркулярної пили, візка, загородки для птиці, двох вольєрів з собаками, соломи, бочки під декоративним навісом з очерету.

Факт знаходження вказаного майна на спірній земельній ділянці відповідачами не заперечувався.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Встановивши порушення прав позивача, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову та зобов'язання відповідачів звільнити земельну ділянку, належну позивачу, від їхнього майна.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно відкрив провадження в цій справі, оскільки заявлені позивачем вимоги вже були предметом судового розгляду у справі № 1620/3039/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити певні дії, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди і за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Миргородської міської ради Полтавської області та управління Держземагенства у Миргородському районі про скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, є неспроможними, так як, перевіряючи вказані доводи, апеляційний суд встановив, що зазначене судове рішення було виконане у встановленому законом порядку, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 26 лютого 2014 року. Однак після його виконання відповідачі знову розташували на спірній земельній ділянці власне рухоме майно, чим протиправно перешкоджають позивачу у користуванні належною йому на праві приватної власності ділянкою. Тобто відсутні підстави вважати, що позивачем у цій справі заявлені вимоги, які були предметом розгляду у справі № 1620/3039/2012.

Аргументи скарги про недоведеність того, що саме відповідачі розмістили на земельній ділянці належне їм майно, не заслуговують на увагу, оскільки ними визнано, що на ділянці позивача знаходиться їх майно, від якого суд зобов'язав їх звільнити ділянку.

Посилання у скарзі на те, що судами не мотивовано, в чому полягає моральна шкода та її розмір, є безпідставними, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності, настанні інших негативних наслідків.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував суть заявлених позовних вимог, тривалість, характер та спосіб порушення права власності позивача відповідачами, їх особисту роль у цьому. Суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. Доводи щодо правомірності визначення розміру відшкодування моральної шкоди були предметом апеляційного перегляду і обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик