Справа №266/226/17
Провадження№ 4-с/266/7/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2018 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шишиліна О.Г.

за участі секретаря Широкової Г.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполя скаргу

ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та скасування постанови про арешт майна боржника

В С Т А Н О В И В:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою в якій просив скасувати постанову головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції Донецької області ОСОБА_2 від 13 грудня 2017року за ВП №55263127 про арешт майна боржника визнання незаконної головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції Донецької області ОСОБА_2 В обґрунтування скарги зазначив наступне. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14.04.2017року по справі №266/226/17 задоволено в повному обсязі позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сумісної дитини ОСОБА_4 01.07.2012року народження, в розмірі ? частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 18.01.2017року і до повноліття дитини. Виконавчий лист було видано Приморським районним судом м. Маріуполя 14.04.2017року. На підставі вказаного виконавчого листа Центральним ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області було відкрито виконавче провадження №55263127 по примусовому стягненню з нього аліментів. 03 січня 2018 року заявник дізнався, що постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 від 13 грудня 2017року за ВП № 55263127 було накладено арешт на його майно. Вважає, що державний виконавець порушив порядок накладення арешту на його майно, а саме на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, що є єдиним житлом боржника вартість якого значно перевищує суму боргу в розмірі 23948,82 грн. яка ніби-то існує з розрахунку державного виконавця. При цьому відповідно до п. 7 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що звернення стягнення на обєкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належить боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. П. 7 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. Проте 20 розмірів мінімальної заробітної плати на час винесення оскаржуваної постанови складало 6400 грн., що значно перевищує загальний розмір заборгованості, який був визначений державним виконавцем у розмірі 23948, 82 грн. Разом із тим, зазначає, що у нього взагалі відсутня будь-яка заборгованість по сплаті аліментів оскільки 14.09.2017 р. ще до предявлення стягувачем виконавчого листа до примусового виконання він перерахував на імя стягувача поштовим відправленням суму аліментів за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. у розмірі 5554, 77 грн. яку обрахував самостійно виходячи з прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку оскільки є тимчасово безробітним та не отримує заробітну плату. Вважає, що застосування державним виконавцем методики розрахунку, яка включає показник непрацюючої особи виходячи з середньої заробітної плати по Центральному району в м. Маріуполі є безпідставною, оскільки наведений показник застосовується виключно, як це прямо передбачено у ч. 2 ст. 195 СК України у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів, проте ним була сплачена сума аліментів за всі 12 місяців 2017 року. Також зазначив, що державним виконавцем в порушення вимог закону постанова про відкриття виконавчого провадження взагалі не надходила на його адресу. В звязку з тим, що виконавчі дії були проведені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», просив задовольнити його скаргу в повному обсязі.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не зявився надавши заяву в якій просив розглянути скаргу без його участі, за участі його представник ОСОБА_5 який до суду не з'явився надавши заяви про розгляд скарги у його відсутність, просили скаргу задовольнити у повному обсязі.

Головний державний виконавець Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2, належним чином повідомлені про час і дату судового засідання до суду не з'явилась, надавши письмову заяву в якій просила відкласти розгляд скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ст..447 ЦПК України - сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Вирішуючи питання про правомірність чи неправомірність дій державного виконавця під час виконання виконавчого провадження суд виходив з наступного.

Згідно ст.. 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст..2 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обовязковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та обєктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Заходи примусового виконання рішень визначені у ст..10 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначений порядок стягнення аліментів.

Судом встановлено, що 13.12.2017 р. ВП №55263127 головним державним виконавцем Центрального ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 при примусовому виконанні виконавчого листа №266/226/17 від 14.04.2017 р. виданого 14.04.2017 р. Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частки зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.01.2017 року і до повноліття дитини з метою реального виконання рішення накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 ( а.с. 4).

Частиною 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість понад три місяці.

Відповідно до частини 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно довідки розрахунку виданої головним державним виконавцем Центрального ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 від 13.12.2017 р. №969 по аліментам, стягнутих за виконавчим листом по справі №266/226/17 від 14.04.2017 р. за 2017 рік нараховані аліменти в розмірі 23948,82 грн., сплачено 0,00 грн., заборгованість станом на 13.12.2017 р. склала 23948,82 грн., аліменти нараховувались, згідно довідки про отриманий дохід (заробітну плату), як непрацюючому виходячи з середньої заробітної плати по Центральному району м. Маріуполя, тобто на теперішній час є наявна заборгованість, виконавчий документ є невиконаним (а.с. 5).

Як вбачається з копій квитанцій доданих до скарги, ОСОБА_1 перерахував в рахунок аліментів в 2017 р. на загальну суму 5041,20 грн. у січні 2018 р. 513,57 грн. (а.с. 6-10). За таких підставі різниця між сумою нарахованих державним виконавцем аліментів та аліментами сплаченими боржником розрахованих ним самостійно значно перевищує заборгованості із сплати аліментів понад три місяці.

Відповідно п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження»,стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Оскільки аліменти відносяться до періодичних платежів, а заявником зазначено, що він є непрацюючим та не отримує заробітку (доходу) то стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника не звернено. Також заявником не надано доказів наявності у нього коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, проте надано документи про наявність у нього нерухомого майна у вигляду 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, яке належить на праві приватної власності (а.с. 13, 12).

Таким чином, оскільки у заявника існує заборгованість по сплаті аліментів понад три місяці, він не працює та не отримує постійний заробіток, постановою державного виконавця від 13 грудня 2017 року про арешт майна боржника забезпечено виконання рішення у визначений законом спосіб, оскаржуване рішення було прийнято відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, а тому доводи скарги є необґрунтованими та в її задоволенні слід відмовити.

Суд не приймає доводи заявника щодо необізнаності у наявності виконавчого провадження № ВП №55263127, оскільки оскаржувана постанова винесена при примусовому виконанні саме цього виконавчого провадження. Крім того з Ухвали №266/226/17 від 07.11.2017р. вбачається, що скаржник і раніше оскаржував дії державного виконавця у виконавчому провадженні з приводу стягнення аліментів за судовим рішенням. (а.с. 21-23)

Доводи скаржника про неправильний розрахунок державного виконавця судом не приймаються, оскільки відповідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно.ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, суд прийдов до висновку, що державний виконавець виносячи постанову про накладення арешту на майно боржника діяв у сппосиб та в межах наданих йому повноважень, тому скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст..452 ЦПК України, судові витрати, повязані із розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст..447- 452 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та скасування постанови про арешт майна боржника.

На ухвалу може бути подано апеляцію до Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі протягом 15 днів з дня її проголошення.

38й-рСуддя: ОСОБА_6 О. Г.