АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2018 року м. Чернівці

справа №7243/1627/17

провадження №22ц/794/883/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.

суддів: Лисака І.Н., Владичана А.І.,

з участю секретаря Собчук І.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 червня 2018 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Єфтеньєв О. Г.),

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, пізніше позивач неодноразово змінювала позовні вимоги.

Остаточно просила визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 15 липня 2010 року.

Посилалася на те, що є власником житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1.

Вказувала, що право власності на вищевказане майно виникло у неї на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І.Ю., 14 червня 2017 року. В подальшому, при зверненні до Шиловецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, їй було повідомлено, що земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний будинок, що належить їй на праві власності, належить ОСОБА_4

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 червня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі та вирішити питання про судові витрати.

Посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. ч. 1- 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору дарування від 28 вересня 2001року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,4757 га., яка знаходиться на території села Шилівці, Хотинського району Чернівецької області, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с.37).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 жовтня 2006 року ОСОБА_4, яка є відповідачем по справі, отримала спадкове майно, після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, яке складається із земельної ділянки площею 0,4757 га, яка знаходиться на території села Шилівці, Хотинського району, Чернівецької області, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 отримала два державних акти на право власності на земельні ділянки: серії НОМЕР_2 від 01 жовтня 2007 року площею 0,2489 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; серії НОМЕР_3 площею 0,2268 га, для ведення особистого селянського господарства.

Згідно рішення 28 сесії 5 скликання Шиловецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області № 105/7-2009 від 29 грудня 2009 року затверджено проект поділу земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,2489 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і знаходиться в с. Шилівці, Хотинського району, Чернівецької області та надано їй дозвіл на виготовлення двох державних актів, згідно проекту поділу земельних ділянок площею 0,0350 га та 0,2139 га, цільове призначення яких для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться в с. Шилівці, Хотинського району, Чернівецької області.

Одночасно у пункті 3 рішення зазначено, що після отримання нових державних актів, державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2489 га, серії НОМЕР_2 від 01 жовтня 2007року вважати таким, що втратив чинність.

На виконання вказаного рішення сесії Шиловецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області 15 липня 2010 відповідачка отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,2139 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в с. Шилівці, Хотинського району, Чернівецької області, а щодо земельної ділянки площею 0,0350 га, яка знаходиться за цією ж адресою, рішенням сесії Шиловецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області 31 серпня 2011 року змінено цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування будівель торгівлі.

На підставі цього рішення ОСОБА_4 отримала державний акт серії НОМЕР_4 від 27 жовтня 2011 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0350 га, яка знаходиться по АДРЕСА_2.

Крім того матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 червня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І.Ю., після смерті своєї матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином, позивачка набула право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 14 червня 2017 року, після того як земельна ділянка перейшла на праві власності ОСОБА_4

Відповідно до ч.2 ст. 4 Земельного Кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно ст. 88 Земельного Кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Статтями 116, 118 Земельного Кодексу України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до ст. 131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Згідно з ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Стаття 126 Земельного кодексу України регламентує, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання недійсним акту (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/ або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обов'язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів фізичної особи - позивача у справі.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до суду наділені, зокрема, фізична особа, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, законодавством передбачено, що акт органу місцевого самоврядування може визнаватися недійсним лише у випадку, коли він порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою (ст. 155 ЗК України), а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи порушення прав власника (ст. 393 ЦК України).

Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено на підставі належних та допустимих доказів того, що земельна ділянка площею 0,2139 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд надана ОСОБА_4 з порушенням норм земельного законодавства та з порушенням її прав та інтересів станом на 15 липня 2010 року, тобто на момент набуття відповідачкою право власності на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги є тотожними з доводами позовних вимог і не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на ст.120 Земельного кодексу України не співвідносяться з позовними вимогами позивачки ОСОБА_3, згідно яких остання вимагає скасувати державний акт серії НОМЕР_1 від 15 липня 2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_4, а не ставить вимогу про визнання за нею права власності на певну частину земельної ділянки.

В зв'язку з викладеним, інші доводи апеляційної скарги, як такі, що не мають правового значення, апеляційним судом визнаються безпідставними.

За таких обставин, суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення тексту повної постанови - 26 жовтня 2018 року.

Головуючий (підпис) М.І. Кулянда

судді: (підпис) І.Н. Лисак

(підпис) А.І. Владичан

З оригіналом згідно: