Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 756/3020/16-ц

провадження № 61-23392св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І.(суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова СвітланаМиколаївна, служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, публічне акціонерне товариство «Омега Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року у складі судді: Яценко Н. О., та постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року у складі суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року позивач, в інтересах малолітньої ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна, служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, публічне акціонерне товариство «Омега Банк» про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що його донька ОСОБА_7 перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 та мають спільну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої він, як дід, звернувся до суду. Позивач вказував, що 28 серпня 2006 року між ОСОБА_6 та ЗАТ «Тас-Інвестбанк» був укладений кредитний договір № 660-Ф про відкриття кредитної лінії із загальним лімітом заборгованості 75 000 доларів США під 15% річних на строк по 27 серпня 2009 року на споживчі потреби.

Для забезпечення виконання кредитного договору його сторонами був укладений договір іпотеки № 660-ф/ІП-1, предметом якого була квартира АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_6 на праві власності.

Позивач стверджував, що вказана квартира є єдиним місцем проживання його малолітньої онуки, іншого житла, окрім цього, у неї не було і не має, тому при укладанні іпотечного договору були порушені норми чинного законодавства, так як у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органу опіки та піклування, якого сторонами отримано не було. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання такої вимоги є підставою для визнання правочину недійсним.

Просив визнати недійсним договір іпотеки № 660-ф/ІП-1, укладений 28 серпня 2006 року між ОСОБА_6 та ЗАТ «Тас-Інвестбанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М. та зареєстрований в реєстрі за № 4331.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовано тим, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Оспорюваний договір не суперечить правам та інтересам дитини: не звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, не зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, не порушує гарантії збереження права дитини на житло.

У травні 2018 року позивач подав касаційну скаргу неї, в якій просив оскаржені рішення скасувати та ухвалите нове про задоволення позовних вимог, при цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що стаття 29 ЦК України застосовано неправильно. Місцем проживання малолітньої дитини на момент укладення договору було місце проживання її батьків, тобто квартира, яка передана в іпотеку. Права дитини порушені оспорюваним іпотечним договором.

У червні 2018 року від представника приватного нотаріуса Іванової С. М. - Олексієнко З. О. надійшов відзив на касаційну скаргу в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін. Відзив мотивований тим, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, так як на час укладення договору іпотеки ОСОБА_6 не зазначав про проживання малолітньої дитини у квартирі, підтвердивши, що малолітні діти не мають права на користування квартирою.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 грудня 2003 року.

28 серпня 2006 року між ОСОБА_6 та ЗАТ «Тас-Інвестбанк» був укладений іпотечний договір № 660-Ф/ІП-1, за умовами якого для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором № 660-Ф від 28 серпня 2006 року, останній передав у іпотеку квартиру АДРЕСА_2 та належить йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2003 року. Іпотечний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М.

Суди встановили, що в момент укладення іпотечного договору відповідач ОСОБА_6 підтвердив, що відповідно до п. 3.4 іпотечного договору № 660-Ф/ІП-1, предмет іпотеки належить йому особисто, так як на час його придбання в зареєстрованому шлюбі він не перебував і не перебуває у даний час, шлюбних договорів не укладав, не проживає з іншою особою однією сім'єю. ОСОБА_6 засвідчив, що немає відомих йому прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законодавством порядку.

Суди встановили, що ОСОБА_6 не надано доказів, що він повідомляв приватного нотаріуса при укладенні іпотечного договору, що має малолітню дитину.

Суди встановили, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7, батьків дитини, з квартири АДРЕСА_1, а отже, право малолітньої ОСОБА_5 на користування вказаною квартирою порушено не було.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, що вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено висновок, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Встановивши, що іпотекодавець не визнавав право користування інших осіб цим житлом, про що вказано в іпотечному договорі № 660-Ф/ІП-1, позивачем не доведено в чому полягає порушення прав малолітньої ОСОБА_5, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель