Справа №488/4844/15-ц 16.01.2018
Провадження №22-ц/784/105/18
Категорія 54 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушніровій Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, яке ухвалено під головуванням судді Лазаревої Г.М. 05 лютого 2016 року в приміщенні Корабельного районного суду м. Миколаєва о 15 год.47 хв. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі ПАТ «ДПЗКУ») про захист трудових прав.

Позивач зазначала, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах, а з вересня 2012 року обіймала посаду заступника директора з виробництва філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор». Наказом №724 від 26 жовтня 2015 року її звільнено з роботи з 27 жовтня 2015 року за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників.

Посилаючись на відсутність змін в організації виробництва та праці на підприємстві, а також те, що звільнення проведено без згоди профспілкового органу; без пропозицій зайняти вакантну посаду, яка дійсно відповідає її досвіду, кваліфікації, здобутим навичкам і знанням; та невчасне проведення повного розрахунку, ОСОБА_2 просила поновити її на роботі на посаді заступника директора з виробництва у філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», стягнути 4 594, 07 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 2 473, 73 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 лютого 2016 року, в якому виправлена описка ухвалою того ж суду від 11 березня 2016 року, ОСОБА_2 поновлено на роботі на посаді заступника директора з виробництва у філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», з відповідача на користь ОСОБА_2 стягнуто 24 737, 30 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 10 000 грн. моральної шкоди, а також 974, 40 грн. судового збору на користь держави. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «ДПЗКУ» просив рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невірну оцінку судом зібраних доказів та застосування норм трудового законодавства.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ» задоволено частково, рішення Корабельного районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у їх задоволенні. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем обіймаючи різні посади. З 10 вересня 2012 року обіймала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» (т. 1 а.с. 10-11).

З 22 лютого 2011 року ОСОБА_2 є членом профспілкового комітету філії та заступником голови цього комітету (а.с. 13-16, 17 том 1).

Наказом № 724-к в.о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 26 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з 27 жовтня 2015 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП у звязку зі скороченням штату працівників (а.с.12 том 1).

Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з недоведеності належно оформлених змін в організації виробництва та праці у філії на час звільнення позивачки, а також порушення при звільненні правил ч.2 ст. 40 КЗпП щодо попередньої пропозиції іншої роботи, ст.ст. 43, 252 КЗпП щодо попередньої згоди профспілкового органу та гарантій для працівників, обраних до цих органів.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП звільнення з вищеназваних підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Змінами в організації виробництва і праці є, поряд з іншим, раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження нової техніки та технології виробництва, освоєння нових методів праці та інші, що може супроводжуватись скороченням численності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією (пункт 10 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1991 року).

Відповідно до ч.3 ст.64 ГК підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Філія, де працювала позивачка, є структурним підрозділом ПАТ «ДПЗКУ», яке діє на підставі Статуту ПАТ «ДПЗКУ» (далі Статут) (а.с.242-247 том 1).

Відповідно до пункту 3.9.18 Статуту товариство самостійно визначає свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис, що відповідає положенням статті 64 ГК.

Виключним повноваженням голови правління товариства є затвердження організаційної структуру та штатного розпису товариства, затвердження положень про структурні підрозділи, призначення та звільнення з роботи керівників філій тощо (підпункти 7,11,13 пункту 11 Статуту).

Філія, як структурний підрозділ юридичної особи, діє на підставі Положення про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» (далі - Положення) та Статуту (а.с. 249-254 том 1).

Директор філії здійснює управляння її поточною діяльністю та є представником товариства, повноваження якого визначаються довіреністю, виданою головою правління товариства ( пункти 7.1, 7.2 Положення).

Повноваження директора філії включають, поряд з іншим, розроблення структури та штатного розпису філії з урахуванням вимог колективного договору і подаються на затвердження голові правління товариства (пункти 7.8 Положення).

Такі ж повноваження директора філії передбачені і довіреністю № 478 від 20 червня 2015 року (пункт 6, а.с. 47 том 1).

Розпорядженням в.о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» №28-р від 13 липня 2015 року, з метою підвищення рівня оплати праці працівникам філій та для ефективного використання фонду оплати праці, директорів філій, в тому числі і філії «Миколаївський портовий елеватор», зобовязано надати пропозиції щодо можливості підвищення заробітних плат за рахунок оптимізації штатної чисельності працівників. При цьому належало врахувати чисельність штатних працівників, не задіяних у основному виробничому процесі філії (адміністративний персонал) ( а.с.97 том 1).

22 липня 2015 року директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» надав товариству пропозиції щодо скорочення штату адміністративного апарату на 6 одиниць, в тому числі посаду заступника директора (з виробництва) (а.с. 84 том 1).

24 липня 2015 року в.о. голови правління затверджено Перелік змін у штатному розписі філії «Миколаївський портовий елеватор», яким зі штатного розпису виводились певні посади, в тому числі посада заступника директора (з виробництва), яку займала ОСОБА_2 (а.с. 98 том 1).

Наказом №108 від 27 липня 2015 року директором філії внесено зміни до штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців і технічних службовців філії з виведенням зі штатного розпису чотирьох посад заступників директорів, в тому числі посади заступника директора (з виробництва). Головному економісту філії доручено внести зміни в штатний розпис з 27 жовтня 2015 року (а.с. 99 том 1).

Наказом в.о. голови правління товариства № 546-к від 17 серпня 2015 року директора філії зобовязано до 27 серпня 2015 року повідомити під розпис про заплановане вивільнення з 27 жовтня 2015 року осіб, посади яких скорочуються (а.с. 100 том 1). Аналогічний за змістом наказ № 127 від 18 серпня 2015 року видано і директором філії (а.с. 126 том1).

21 серпня 2015 року до Заводського районного центру зайнятості м. Миколаєва відповідачем було направлено інформацію про заплановане вивільнення працівників у звязку із зміною в організації виробництва і праці (а.с. 256-257 том 1).

Наказом в.о. голови правління товариства №193-1 від 1 грудня 2015 року введено в дію штатний розпис філії «Миколаївський портовий елеватор», затверджений 30 листопада 2015 року, в якому відсутня посада заступника директора (з виробництва) (а.с. 101, 109 том 1).

Отже, зазначені дії керівництва товариства та філії свідчать про те, що у період липня-листопада 2015 року на підприємствах ПАТ «ДПЗКУ», в тому числі і в філії «Миколаївський портовий елеватор», запроваджені зміни в організації виробництва і праці, зокрема раціоналізація робочих місць та введення нових форм організації праці, що супроводжувалось скороченням штату працівників, змінами у їх складі за посадами та кваліфікацією.

Скорочення чисельності та штату працівників філії здійснено в.о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» шляхом затвердження зміни до штатного розкладу філії у липні 2015 року та затвердження нового штатного розпису у листопаді 2015 року з введенням його в дію з грудня 2015 року (а.с. 98,101.109 том 1).

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про недоведеність запровадження змін в організації виробництва та праці у філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор».

Зміни в організації виробництва та праці філії можуть запроваджуватись не тільки наказами голови правління товариства про скорочення штату та чисельності працівників, а й наказом про внесення змін до існуючого штатного розпису з зазначенням посад, які підлягають скороченню. Головним є те, що б ці дії вчинялись керівником в межах його повноважень та відповідали вимогам до документування управлінської діяльності та організації роботи, передбачених Інструкцією з діловодства в ПАТ «ДПЗКУ» (а.с. 19-57 том 2).

Не може свідчити про відсутність скорочення чисельності працівників філії і введення до штатного розпису філії з вересня 2015 року нової посади помічника керівника з економічної безпеки (а.с. 231 том 1).

Заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників не перешкоджають введенню нових посад, що також свідчить про зміни організаційної структури філії. Такі зміни повязані з виробничою необхідністю, а оцінка доцільності змін, запроваджених керівництвом юридичної особи, виходить за межі повноважень суду.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним, що станом на жовтень 2015 року внаслідок запроваджених змін в організації виробництва і праці в філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» виникли умови для вивільнення працівників, посади яких підлягали скороченню.

Вирішуючи питання про дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_2 за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП, колегія суддів виходить з наступного.

Звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП провадиться з дотриманням встановленого порядку та з наданням гарантій, пільг та компенсацій, передбачених главою ІІІ-А КЗпП.

За положеннями статті 43 КЗпП таке звільнення може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Додатковою гарантією для працівників, обраних до профспілкових органів, є, крім загальних умов, і вимога попередньої згоди на звільнення вищого виборного органу цієї профспілки (частина 3 статті 252 КЗпП).

Профспілковий орган розглядає питання про надання згоди про розірвання трудового договору на підставі подання власника або уповноваженого ним органу у пятнадцятиденний строк. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття.

У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган дав згоду на розірвання трудового договору ( частини 2,5 статті 43 КЗпП).

Якщо відмова не обґрунтована, власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу (частина 7 цієї норми).

За правилами частини 9 статті 43 КЗпП, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2015 року директор філії, діючи в межах повноважень наданих в.о. голови правління (а.с. 110 том 1), звернувся до профспілкового комітету філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» з поданням про дачу згоди на звільнення працівників, посади яких підлягають скороченню, в тому числі ОСОБА_2 Подання отримано того ж дня (а.с. 92-93).

У встановлений строк ПАТ «ДПКЗУ» не повідомлений профспілковим органом про результати розгляду подання.

За правилами частини 5 цієї норми вважається, що профспілковий орган дав згоду на звільнення ОСОБА_2

Постановою № 3П-6-1 Президії Миколаївської міської організації профспілки працівників агропромислового комплексу харчової переробної та хлібопекарної промисловості від 22 січня 2016 року, як вищого виборного органу профспілки філії, надано згоду на звільнення позивачки в порядку частини 9 статті 43 КЗпП (а.с. 77, 113).

При цьому колегія суддів не може вважати відмовою у дачі згоди на звільнення рішення профспілкового комітету від 7 серпня 2015 року (а.с.19 том 1).

Це рішення прийнято профспілковим органом філії за інформацією про можливе вивільнення працівників, яка надана в порядку статті 49-4 КЗпП та пункту 3 статті 22 Закону «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а не за поданням власника або уповноваженого ним органу про дачу згоди на звільнення.

Разом з тим, оцінюючи дотримання відповідачем вимог зазначених норм при звільненні ОСОБА_2, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на положення статті 43-1 КЗпП.

Так, абзацом 8 частини 1 статті 43-1 КЗпП передбачено, що звільнення з ініціативи власника заступників керівника підприємств, установ, організацій, в тому числі і в філії або в інших структурних підрозділах, здійснюється без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Таким чином, колегія суддів не вбачає порушень прав ОСОБА_2, передбачених статей 43, 252 КЗпП, у звязку з чим з мотивувальної частини рішення суду необхідно виключити висновки суду щодо порушення ПАТ «ДПЗКУ» порядку отримання попередньої згоди на її звільнення від первинної профспілкової організації та вищого виборного органу цієї професійної спілки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачеві повинно було бути запропоновано вакантні посади в цілому по підприємству ПАТ «ДПЗКУ», а не лише філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», чого зроблено не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком ,виходячи з такого.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Правила частини 3 цієї статті передбачають обовязок власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві за його професією чи спеціальністю, тобто роботу відповідної кваліфікації. За правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 7 листопада 2011 року (справа № 6-45цс11) поняття кваліфікації включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права на підставі положень ст. 360-7 ЦПК України.

Отже, ці питання власник вирішує з урахуванням конкретних особливостей такої роботи та можливістю її виконання тим чи іншим працівником, виходячи з його особистих якостей та досвіду.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 у 1995 році закінчила Одеську державну академію харчових технологій та отримала диплом спеціаліста за спеціальністю «Технологія зберігання і переробки зерна», кваліфікацію « Інженер-технолог».

Відповідно до копії трудової книжки вона працювала у відокремленому підрозділі Товариства на посадах техніка 1 категорії, в якості інженера з 18 липня 1995 року по 2 лютого 2011 року, а потім з 3 лютого 2011 року по 9 вересня 2012 року. З 10 вересня 2012 року вона переведена на посаду заступника директора (з виробництва) Філії.

Судом встановлено, що про наступне звільнення ОСОБА_2 повідомлена належним чином 18 серпня 2015 року, що не заперечує і позивачка (а.с. 20,36).

В звязку з наступним вивільненням, позивачеві було запропоновано іншу роботу у філії Товариства «Миколаївський портовий елеватор». Від наданих пропозицій вона відмовилась ( т. 1 а.с. 23, 115, 116).

Колегія суддів не може погодитись з посиланням позивачки на те, що їй мали запропонувати посаду помічника керівника з економічної безпеки, введену у штатний розпис з вересня 2015 року.

За посадовою інструкцією помічника керівника з економічної безпеки кваліфікаційною вимогою є досконале володіння англійською та китайською мовами (а.с.30-31 том 1). Такої кваліфікації у позивачки не має.

У суді апеляційної інстанції позивач вказала, що на підприємстві з 01 вересня 2015 року введено посаду начальника виробництва виробничої ділянки ( елеватор). До цього часу такої посади у філії не існувало. Проте така посада їй запропонована не була. Вказані обставини підтверджуються копіями штатного розпису філії за 2013 та 2015 рік ( т.1 а.с.149-152, 231- 234).

Як вбачається з матеріалів справи до складу структури ПАТ «ДПЗКУ» входять функціональні структурні підрозділи (департамент, елеватори, хлібні бази, комбінати хлібопродуктів, насіннєобробний завод, зернові термінали), в тому числі і філія ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор».

За приписами ст. 95 ЦК України філія є відокремленим підрозділом юридичної особи, що розташована поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Враховуючи, що ОСОБА_2 працювала в філії ПАТ «ДПЗКУ», то наявність вакантних посад в інших філіях не може розцінюватися як пропозиція роботи саме в інших підприємствах, оскільки філія є структурним підрозділом ПАТ, а тому відповідач зобов'язаний був запропонувати всі наявні вакантні посади, які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення позивачки, не тільки в межах відокремленого структурного підрозділу, а й ті вакантні посади, що існували на підприємстві, незалежно від того в якому структурному підрозділі вони знаходяться.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем на підтвердження виконання вимог ч.3 ст.49-2 КзпП України надано лист від 23 жовтня 2015 року щодо пропозицій позивачеві наявних вакантних посад заступників директорів інших філій ПАТ «ДПЗКУ», а саме: «Кальчицький елеватор», «Хлібна база №89», «Врадіївський елеватор», «Новополтавський елеватор». Як видно із акту від цієї ж дати, складеного заступниками голови правління - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та директором адміністративного департаменту ОСОБА_7, ОСОБА_2 відмовилася від запропонованих вакантних посад нічим не мотивуючи свою відмову. Але, той факт, що пропонувалися такі посади ОСОБА_2 у суді заперечує. В той же час зазначає, що якщо б такі посади їй пропонувалися ,то вона розглянула б такий варіант, навіть погодилася б на переїзд ( т.1 а.с. 111,112).

Апеляційним судом на виконання ухвали Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року, витребувано штатні розписи структурних підрозділів ПАТ «ДПЗКУ» станом на день звільнення позивача.

Як вбачається із штатного розпису філії ПАТ «ДПЗКУ» «Кальчицький елеватор» станом на 1 січня 2015 року посада заступника директора була вакантна. Проте після затвердження нового штатного розпису, який вводився в дію на підприємстві з 27 жовтня 2015 року така посада відсутня взагалі.

З 24 лютого 2014 року відповідно до затвердженого штатного розпису філії ПАТ «ДПЗКУ» «Врадіївський елеватор» введено посаду заступника директора, яка станом на день вивільнення позивачки 27 жовтня 2015 року не була вакантною.

Відповідно до штатного розпису філії Товариства «Новополтавський елеватор» з жовтня 2014 року введено посаду заступника директора, яка станом на 27 жовтня 2017 року також не була вакантною.

Штатний розпис філії Товариства « Хлібна база №89» відповідачем до суду не надано.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не могли бути запропоновані ОСОБА_2 вказані в пропозиціях від 23 жовтня 2015 року посади, оскільки частина із них не були вакантними на день звільнення, а інші - взагалі не передбачені штатним розписом, який введено в дію після проведеного вивільнення працівників у всіх структурних підрозділах підприємства.

А відтак вищевказаний лист і акт не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували обставини, які мають значення по справі, а саме те, що ОСОБА_2 пропонувалися посади заступників у інших філіях, а вона від них відмовилася.

Аналізуючи надані відповідачем копії штатних розписів інших структурних підрозділів, можна дійти висновку, що вакантні посади, які відповідали б спеціальності, кваліфікації, стажу та досвіду роботи позивача були:

- філій товариства «Партизанський елеватор»,«Буринський елеватор», «Сахновщинскьий елеватор» станом на 27 жовтня 2015 року вакантні посади заступника директора;( «Буринський елеватор» посада вакантна на час перебуванням у відпустці по догляду за дитиною основного працівника);

- філії Товариства «Лубенський насіннєобробний завод» посада технолога з переробки насіння;

- філія Товариства «Галицький комбінат хлібопродуктів» вакантна посада директора філії;

- у апараті Товариства - директор департаменту в департаменті елеваторної діяльності. Відповідно до посадової інструкції директор департаменту організовує роботу покладених на нього завдань і функцій та контролю їх виконання. На таку посаду призначається особа, що має вищу освіту відповідного напрямку підготовки та стаж роботи на керівних посадах не менше 3-х років.

Проте вказані посади запропоновано не було.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 вказала, що посада технолога з переробки насіння філії ПАТ «Лубенський насіннєобробний завод» чи посада директор департаменту в департаменті елеваторної діяльності, якби були запропоновані їй могли б розглядатися нею як варіант працевлаштування, оскільки вони відповідають її спеціальності, кваліфікації, стажу та досвіду роботи.

Незважаючи на те, що від переведення на запропоновані посади у філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» позивач відмовилася та в подальшому її звільнено з роботи, відповідачем як роботодавцем, всупереч вимогам ст. 40, 49-2 КЗпП України, вище перелічені вакантні посади позивачу для працевлаштування не було запропоновано, тим самим допущено порушення законодавчо встановленого принципу рівності трудових прав і можливостей, передбаченого у ст. 2-1 КЗпП України, тобто допущено дискримінацію відносно позивача у сфері праці ( т. 1 а.с. 23, 115, 116).

З огляду на викладене судова колегія не приймає до уваги заперечення представників відповідача щодо неможливості переведення (працевлаштування позивача) до інших відокремлених структурних підрозділу ПАТ зважаючи на специфіку роботи філії Товариства «Миколаївський портовий елеватор», яка відрізняється від специфіки робіт інших філій.

Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_2 пропонувалися посади техніка - лаборанта у філіях Товариства «Брилівський елеватор», «Солірненський елеватор», «Одеський зерновий термінал», «Харківський КХП №2», «Галицький комбінат хлібопродуктів» «Новоукраїнський КХП»( про що зазначено у письмових поясненнях) не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються зібраними по справі доказами. Пропозиція такої посади у філії Товариства «Миколаївський портовий елеватор», від якої остання відмовилася, не тягне автоматичної пропозиції зайняття такої посади у іншому структурному підрозділі підприємства без відповідного письмового звернення до працівника щодо наявності такої посади у вищезазначених філіях.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про поновлення позивачки на роботі, стягнення на її користь з відповідача, у відповідності з вимогами ст. 235 ЦК України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та стягнення у відповідності з вимогами ст. 237-1 КЗпП України моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав ОСОБА_2

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції із розміром грошової суми, яку визначив суд в рахунок відшкодування моральної шкоди. Виходячи з відсутності доказів прямого звязку між діями відповідача та погіршенням стану здоровя позивачки, тривалості та тяжкості її страждань, колегія суддів вважає, що 3000 грн. є достатньою компенсацією моральних страждань ОСОБА_2

Отже, рішення суду в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає зміні у відповідності з п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

В решті рішення суду, з огляду на межі і доводи апеляційної скарги, необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

П о с т а н о в и л а

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо зернова корпорація України» задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 лютого 2016 року змінити.

Зменшити розмір моральної шкоди, яка стягується на користь ОСОБА_2 із публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо зернова корпорація України», з 10 000 грн. до 3000 грн.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду висновки про порушення публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо зернова корпорація України» вимог ст.ст. 40 ч.2, 43, 252 КЗпП України.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

ОСОБА_8

__________________________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 19 січня 2018 року