У Х В А Л А

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 644/279/17

провадження № 61-21835св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідачі: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

треті особи: Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом, у якому просили:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 січня 1994 року № 72, укладений на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_8 з іншої сторони;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06 квітня 1996 № V-04-376-H, укладений на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_8 та ОСОБА_9;

- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_8;

- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_9;

- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_15 ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 1994 року № 747.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Орджонікідзевської районної ради народних депутатів міста Харкова від 09 листопада 1983 року № 31 ОСОБА_10 (батькові ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_16.) на склад сім'ї з шістьох осіб був виданий ордер від 23 листопада 1983 року № 70817 на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3

У січні 1994 року органом приватизації житлового фонду Харківського тракторного заводу імені ОСОБА_12 видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого право приватної спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано у Харківському міському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_11

У ІНФОРМАЦІЯ_1 основний квартиронаймач ОСОБА_10 помер.

Звернувшись до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом, вони дізнались, що спірне нерухоме майно належить ОСОБА_9 відповідно до договору купівлі-продажу від 06 квітня 1996 року, укладеного ним на Харківській універсальній біржі з ОСОБА_8, а остання, в свою чергу, набула право власності на нього на підставі договору купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, укладеного з ОСОБА_10 без відома, згоди та присутності співвласників ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Посилаючись на те, що з моменту отримання ордеру від 23 листопада 1983 року й до теперішнього часу вони проживають у спірному житловому приміщенні, згоди на його продаж не надавали, просили позов задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 31 травня 2017 року у складі судді Горчакової О. І. у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорювані правочини нотаріально не посвідчені, дійсними не визнані, право власності на підставі цих угод не зареєстровано, такі угоди не створили правових наслідків, а тому є нікчемними.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 31 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 укладений 28 січня 1994 року на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_8 з іншої сторони.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Встановивши, що договір купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, укладений між ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на Харківській універсальній біржі не відповідає вимогам закону, зокрема, статті 227 ЦК Української РСР, визнав його недійсним.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 квітня 1996 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_13, апеляційний суд виходив із того, що позивачі не є сторонами цього правочину і не позбавлені можливості захистити своє право в інший спосіб.

Оскільки ОСОБА_8 не зареєстрована власником спірного нерухомого майна, суд відмовив у скасуванні державної реєстрації права власності за нею.

Крім того, суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування за ОСОБА_13 державної реєстрації на спірне нерухоме майно та для визнання права власності на нього за позивачами, оскільки це майно у ОСОБА_9, який на цей час є його власником, не витребовувалась.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зазначав, що він є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, яке у 1996 році придбав у ОСОБА_8

Оскільки з моменту відчуження квартири позивачами з 1994 року, яку вони продали ОСОБА_8, а він придбав у 1996 році, пройшло майже 23 роки, вважає, що спливла позовна давність і суд повинен був самостійно застосувати її та відмовити позивачам у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним правочину від 28 січня 1994 року, в іншій частині судове рішення не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).

У грудні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_7 через свого представника ОСОБА_14 подали заперечення на касаційну скаргу, в яких просять залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», департамент реєстрації Харківської міської ради, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, скасування їх державної реєстрації та визнання права власності на квартиру, призначити до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п'яти суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат