Справа 206/5058/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

"18" жовтня 2018 р. в залі суду у місті Дніпрі суддя Самарського районного суду міста Дніпропетровська Сухоруков А.О., при секретарі Панюшкіній О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на незаконне рішення лікаря-психіатра ухвалене 14 вересня 2009 року про госпіталізацію без усвідомленої згоди,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1, посилаючись на приписи ст. 29 Конституції України, звернувся до суду із скаргою, в якій просить визнати незаконним ухвалене 14.09.2009р. рішення лікаря-психіатра про його госпіталізацію (про позбавлення свободи) без усвідомленої згоди.

В обґрунтування доводів поданої скарги ОСОБА_1 посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України № 2» (параграфами 18, 100-103), яким визнано таким, що порушує п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, позбавлення його свободи з 14.09.09 по 08.10.09 у психіатричній лікарні. Зазначає, що постановою від 30.10.2017 року Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська визнано незаконним його затримання міліцією 14.09.2009р. В обох зазначених судових рішеннях встановлений причинний зв'язок між цими двома етапами позбавлення його свободи та його безперервність. Між тим, чітка визначеність стосовно дій психіатрів 14.09.09 при прийнятті ними рішення про примусову госпіталізацію доставленого міліцією його та його права на відмову від такої госпіталізації наразі відсутня - національні суди це питання досі не вирішили (п.п. 33 - 37 Рішення), безпосередньо у тексті Рішення такої визначеності немає, оскільки ані про рішення психіатрів щодо примусової госпіталізації, ані про позбавлення його свободи з 14.09.09 по 08.10.09 саме психіатрами відомості в розділі «Факти» Рішення відсутні. При цьому рішення про госпіталізацію його без усвідомленої згоди було ухваленим 14.09.09 лікарем-психіатром, подальше примусове утримання в лікарні здійснювали саме лікарі-психіатри. Усталена практика ЄСПЛ, яка збігається у цьому із законодавством України, полягає у вимозі до України забезпечення правової визначеності. В даному випадку правовідносини між, з одного боку, заявником і, з другого боку, державою; Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, який призначив стаціонарну СПЕ заявника постановою від 23.07.09; органами міліції, які виконували цю постанову; психіатричним закладом, який чи то виконував цю ж постанову, чи то діяв самостійно, досі не визначені стосовно низки прав заявника, включно з правом відмови від госпіталізації, та прав і обовязків інших учасників цих подій. Незаконність оскаржуваного рішення лікаря-психіатра прямо випливає, зокрема, з встановленої чинним судовим рішенням незаконності попередніх дій міліції щодо його затримання.

У судовому засіданні ОСОБА_1 просив його скаргу задовольнити. При цьому ОСОБА_1 вказав, що ЄСПЛ прийняв рішення про незаконність його госпіталізації. Рішення про його госпіталізацією приймалося лікарем-психіатром у приймальному відділенні, воно є незаконним. Факт того, що він перебував у лікарні, свідчить про прийняття рішення про його госпіталізацію. Лікарі повинні були прийняти рішення про його звільнення, а вони навпаки його госпіталізували.

Представник Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення скарги. Пояснила, що заявник був поміщений до 1 відділення психіатричної лікарні на підставі постанови Красногвардійського суду. Заклад не ухвалював своє рішення, а виконував рішення суду. Експертиза не була проведена у звязку з відсутністю характеризуючих даних.

Також від Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» надішли письмові пояснення, в яких зазначають, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року скаржник був направлений на стаціонарну судово-психіатричну експертизу у зв'язку із притягненням до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП. Скаржник був на стаціонарній судово-психіатричній експертизі в КП «ДКПЛ ДОР» раніше КЗ «ДОКПЛ») з 23.07. по 24.07.2009 року та з 14.09. по 08.10.2009 року. 23.07.2009 року скаржник був доставлений в КП «ДКПЛ ДОР» в супроводі співробітників МВС України для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. 24.07.2009 року скаржник був виписаний з відділення через ЛКК самостійно по власній заяві у зв'язку із неможливістю винесення експертного рішення внаслідок відсутності характеризуючих відомостей з діагнозом: Без психотичних розладів на момент огляду. 14.09.2009 року скаржник був доставлений в КП «ДКПЛ ДОР» в супроводі співробітників МВС України для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Після проведення стаціонарної СПЕ з 14.09. по 08.10.2009 року скаржник був виписаний з відділення самостійно за власною заявою у зв'язку із закінченням експертизи. Оскільки рішенням Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)» (Заява № 45797/09) від 26.02.2015 року в п. 94 суд зазначив, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять пять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції. В п.п. 102-103 примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам п.п.«е» пункту 1 ст. 5 Конвенції. Відповідно у цій справі було порушення п. 1 ст. 5 Конвенції. Також на думку скаржника вищезазначеним рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015 у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)», визнано незаконне позбавлення волі скаржника, однак це рішення згадує, але залишає невирішеним питання про презумпцію психічного здоровя заявника (параграфи 90,95-103). Цивільних правовідносин між скаржником та КП «ДКПЛ ДОР» не виникало, так як КП «ДКПЛ ДОР» своїми діями виконував постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, а не надавав скаржнику, за його проханням або усвідомленою згодою, медичну психіатричну допомогу. 09.11.2009 року скаржник звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» про визнання дій протиправними, відшкодування шкоди. Скаржник у позовній заяві та у судовому засіданні, в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що за розпорядженням начальника КП «ДКПЛ ДОР» його було двічі 23.07.2009 року та 14.09.2009 року незаконно примусово госпіталізовано до зазначеної установи, на виконання завідомо неправомірної постанови Красногвардійського суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, винесеної у справі про адміністративне правопорушення. Щоразу госпіталізація проводилась примусово, за участю співробітників районного відділку міліції, але в медичній документації відповідачем зазначалось, що його було госпіталізовано «з усвідомленою згодою». Постановою Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська від 07.06.2011 року (справа № 2-а-11/11) дії КП «ДКПЛ ДОР» щодо госпіталізації 23.07.2009 року скаржника та його примусового утримання з 23.07.2009 року по 24.07.2009 року з метою проведення стаціонарної судово-медичної експертизи неправомірними, дії КП «ДКПЛ ДОР», щодо госпіталізації 14.09.2009 року скаржника та примусового утримання в період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року з метою проведення стаціонарної судово-медичної експертизи визнано неправомірними. Ухвалою Дніпропетровського Апеляційного адміністративного суду від 01.09.2011 року по вищезазначеній справі постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2011 року була скасована, провадження по справі закрито. Ухвалою Вищого Адміністративного суду України від 22.12.2011 року вищезазначене рішення стало остаточним. 17.11.2011 року постановою Самарського РВ ДМУ ГУМВС було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ст. 151 КК України проти лікарів КП «ДКПЛ ДОР». 18.01.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на вищезазначену постанову посилаючись на те, що постанова дослідного органу є незаконною. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2012 року (справа № 4-436/75/12) скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.05.2012 року вищезазначена постанова залишена без змін. В касаційному порядку рішення не оскаржувалось та стало остаточним. А також враховуючи те, що у рішенні ЄСПЛ у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)» (Заява № 45797/09) від 26.02.2015 року було вирішено долучити заперечення Уряду щодо не вичерпання національних засобів юридичного захисту у звязку зі скаргою заявника за ст. 8 Конвенції стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього до суті цієї скарги та відхиляє його після розгляду її по суті. Також було оголошено прийнятною скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього, а решту скарг у заяві - неприйнятними. Судом було присуджене заявникові 5000 євро відшкодування моральної шкоди (замість 48634,89 євро відшкодування матеріальної шкоди та 19000 євро відшкодування моральної шкоди) та 120 євро компенсації судових та інших витрат. У решті вимог заявника щодо справедливої сатисфакції було відмовлено (а.с.5-9).

Суд, вислухавши думки учасників судового процесу, співставивши доводи скарги із вимогами закону, приходить до висновку про необхідність задоволення скарги.

У поданій скарзі заявник наполягає на незаконності ухваленого 14.09.2009 року рішення лікаря-психіатра про його госпіталізацію без усвідомленої згоди.

Частиною першою статті 5 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури встановленої законом.

Згідно ч.2 ст.28 Конституції України жодна людина її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Законодавче врегулювання процедури адміністративного затримання врегульовано нормами глави 20 КУпАП.

Так, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2017 року визнано затримання ОСОБА_1 міліцією 14 вересня 2009 року незаконним.

Судом встановлено і це встановлено та вказано в рішенні Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України № 2», що 23 липня 2009 року секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у звязку із надходженням листів, в яких містилися образливі зауваження на адресу суддів, було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Цього ж дня районний суд провів засідання, вивчивши матеріали справи і заслухавши ОСОБА_1, та призначив стаціонарну судово-психіатричну експертизу у відділенні судово-психіатричних експертиз Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Із зали засідань міліція доправила ОСОБА_1 до Красногвардійського РВ УМВС України м. Дніпропетровська, де він знаходився близько трьох годин, потім його доправили до психіатричної лікарні.

4 серпня 2009 року голова Красногвардійського суду надав міліції вказівки зібрати відомості про особу заявника, які були необхідні психіатричній лікарні для встановлення стану його психічного здоровя. Міліції надано вказівки, зокрема, зібрати усі документи, повязані із психіатричним лікуванням або медикаментозною терапією заявника, а також характеристики на нього від його родичів, сусідів та колег.

6 серпня 2009 року місцева поліклініка повідомила міліцію, що заявник не проходив психіатричного лікування та не перебуває під психіатричним спостереженням. 2 вересня 2009 року Красногвардійський суд надіслав міліції вказівки забезпечити явку заявника для проведення стаціонарного судово-психіатричного обстеження.

14 вересня 2009 року міліція знову доправила ОСОБА_1 до психіатричної лікарні. Обставини цього затримання невідомі.

Дану обставину стосовно доправлення міліцією ОСОБА_1 до психіатричної лікарні 14 вересня 2009 року та його затримання саме у межах процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення було чітко встановлено пунктом 18 рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «ОСОБА_1 проти України (№ 2)».

В п.п. 33-37 цього рішення зазначено, що 9 листопада 2009 року заявник ініціював у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (далі Жовтневий суд) адміністративне провадження щодо психіатричної лікарні. Він вимагав визнання його госпіталізації і тримання у цій лікарні незаконними та відшкодування 500 000 грн (на той час ця сума становила близько 41 000 євро) моральної шкоди. 7 червня 2011 року Жовтневий суд частково задовольнив позов заявника. Посилаючись зокрема на статтю 5 Конвенції, суд дійшов висновку, що поміщення заявника до лікарні 23 липня та 14 вересня 2009 року, а також тримання його у психіатричній лікарні з 23 до 24 липня та з 14 вересня до 8 жовтня 2009 року були неправомірними. Так, суд вважав, що відповідач діяв у порушення презумпції психічного здоровя заявника. Більше того, зазначена лікарня мала право тільки на проведення судово-психіатричної експертизи осіб, які тримаються під вартою, тоді як заявник на час подій під вартою не тримався. Суд також зазначив, що хоча проведення експертизи заявника було призначено рішенням суду, лікарня могла відмовитися її проводити. Проте у задоволенні позову заявника у частині відшкодування моральної шкоди було відмовлено. 1 вересня 2011 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд скасував вищезазначену постанову та закрив провадження у справі на тій підставі, що її не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. 11 жовтня 2011 року Вищий адміністративний суд України повернув касаційну скаргу заявника на ухвалу від 1 вересня 2011 року як подану з порушенням процесуального строку. 14 листопада 2011 року Вищий адміністративний суд України повідомив заявника про його право подати нову касаційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку подання скарги.

В пунктах 100-103 рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року також визначено, що суд також надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно зявився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався. Більше того, Суд зауважує існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим (див. пункти 65-66, 70 і 71). Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 до 24 липня та з 14 вересня до 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Відповідно, у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

Наведеним вище рішенням Європейського суду з прав людини було оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, постановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, порушення 8 Конвенції, стягнуто із держави - відповідача на користь ОСОБА_1 суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: (i) 5000 (пять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат.

Також на запит суду КП «ДКПЛ» ДОР» надали копію медичної картки стаціонарного хворого № 8854/2009 (а.с.25-47).

З цієї медичної картки видно, що 14.09.2009 року ОСОБА_1 був повторно доставлений співробітниками міліції до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня», для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи на підставі постанови Красногвардійського суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року, та був госпіталізований до першого психіатричного відділення, з зазначенням у медичній картці № 8854/09 стаціонарного хворого наступних даних: мета госпіталізації «судово-психіатрична експертиза», звідки поступив «з дому», госпіталізований без усвідомленої згоди «ні», госпіталізований в стаціонар - «в плановому порядку». Також відповідно до квитанцій від 14.09.2009р. у ОСОБА_1 співробітниками лікарні прийнято його особисті речі на збереження.

Згідно акту № 36 від 08.10.2009 року стаціонарної судово-психіатричної експертизи на випробуваному ОСОБА_1, яка проводилась в період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року, комісія прийшла до висновку, що у звязку зі складністю випадку, неясністю клінічної картини, встановити діагноз та вирішити експертні питання у відношенні ОСОБА_1 не вбачається можливим, тому рекомендовано проведення повторної судово-психіатричної експертизи.

Також судом встановлено, що Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська приймаючи 23.07.2009 року в рамках справи про адміністративне правопорушення рішення про призначення ОСОБА_1 стаціонарної судово-психіатричної експертизи не вирішував питання щодо його примусового поміщення до вказаного закладу.

Тобто постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року було призначено експертизу у відповідності до статті 17, 20 КУпАП, але стаття чітко не передбачає позбавлення волі підекспертного, і суд не давав прямої вказівки відповідачу про позбавлення заявника волі внаслідок своєї постанови.

Крім того лікарня має вичерпний перелік осіб, які можуть бути підекспертними при проведенні стаціонарної судово-психіатричної експертизи, а саме: підозрюваний, обвинувачуваний, підсудний, потерпілий, свідки, позивач й відповідач, але ніяк не особа, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, фактично ОСОБА_1 був госпіталізований до лікарні 14.09.2009р. без усвідомленої згоди за рішенням лікаря-психіатра, подальше його примусове утримання в лікарні здійснювали саме лікарі-психіатри.

Тому за вказаних вище обставин та з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року, що підтверджують обґрунтованість доводів заявника щодо незаконності рішення лікаря-психіатра від 14.09.2009р. про його госпіталізацію без усвідомленої згоди.

Також незаконність рішення лікаря-психіатра випливає з встановленими рішенням суду незаконності попередніх дій щодо затримання ОСОБА_1

В звязку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість скарги та необхідність її задоволення.

У судовому засіданні не було спростовано встановлених судом обставин госпіталізації скаржника.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 29 Конституції України, суд, -

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним ухвалене 14 вересня 2009 року рішення лікаря-психіатра КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" Дніпропетровської обласної ради" про госпіталізацію ОСОБА_1 без усвідомленої згоди незаконним.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку в десятиденний строк з дня її проголошення.

Суддя А.О. Сухоруков