Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 333/5826/16-ц

провадження № 61-31634св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя, у складі судді Наумової І. Й., від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А., від 08 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у період з 25 липня 1981 року по 29 червня 1983 року він проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан в складі діючої армії СРСР в період бойових дій. У 1981 році при виконанні службового обов'язку в Демократичній Республіці Афганістан отримав множинне вогнепальне осколкове поранення голови, тулуба (контузія головного мозку, 1982 рік), проявом якого стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, внаслідок чого у нього розвинулись ряд захворювань. ОСОБА_3 був звільнений з лав Збройних Сил України за станом здоров'я, йому встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби. Його заробітна плата була основним засобом існування його родини. У зв'язку з отриманням зазначених поранень порушено нормальний життєвий стан позивача, оскільки він позбавлений можливості реалізовувати свої життєві функції, звички, бажання. Вважає, що у зв'язку з отриманням поранень під час захисту Вітчизни та отриманням інвалідності внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода в розмірі 100 000, 00 грн.

Оцінюючи завдану моральну шкоду, позивач виходив із тривалості й глибини душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані внаслідок травми, а також значного погіршення стану здоров'я.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просив суд позов задовольнити, стягнути з Міністерства оборони України на свою користь моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 довів своє право на відшкодування моральної шкоди із урахуванням положень статей 23, 170, 1167 ЦК України, а обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати. Визначаючи розмір моральної шкоди, районний суд виходив із обставин справи, які було встановлено під час її розгляду, зокрема, групи інвалідності, яку було встановлено позивачу, характеру та обсягу фізичних і душевних страждань та їх тривалість.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року апеляційні скарги Міністерства оборони України та ОСОБА_3 відхилено, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що захворювання, яке отримав ОСОБА_3 під час проходження військової служби, пов'язане з її проходженням. Причинно-наслідковий зв'язок підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0283153 та посвідченням серія НОМЕР_1 від 25 квітня 2014 року, згідно якого ОСОБА_3 встановлена ІІІ група інвалідності у зв'язку з хворобою, яка пов'язана з проходженням військової служби. Апеляційний суд погодився із висновком районного суду про те, що обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду у даному випадку покладається на Міністерство оборони України.

У лютому 2017 року Міністерство оборони України подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач отримав поранення та, на його думку, захворювання при виконанні службових обов'язків в Демократичній Республіці Афганістан у 1982 році, тобто до набрання чинності Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20 грудня 1991 року), коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди. Законодавством передбачені виплати у зв'язку із погіршенням стану здоров'я або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин. Суди при вирішенні даної справи не врахували, що військова служба пов'язана із захистом вітчизни, і тому військовослужбовцям надаються визначенні законом пільги, гарантії та грошові компенсації за моральні страждання при виконанні військового обов'язку. Окрім того, позивачем не надано документальних доказів на підтвердження моральних страждань, не доведено факт протиправних дії або бездіяльності Міністерства оборони України внаслідок яких було спричинено моральну шкоду.

27 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Судами встановлено, що уперіод з 25 липня 1981 року по 29 червня 1983 року ОСОБА_3 проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої армії СРСР в період бойових дій, військовий білет, серія НОМЕР_3 від 13 травня 1991 року (а. с. 8-10, 15, 17).

При виконанні службового обов'язку в Демократичній Республіці Афганістан позивач отримав множинне вогнепальне осколкове поранення голови, тулуба (контузія головного мозку - 1982 рік), проявом якого стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що призвело в подальшому до розвитку наслідків перенесеної контузії у вигляді захворювань. Причинно-наслідковий зв'язок з проходженням військової служби підтверджено витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 708 від 14 березня 2014 року (а. с. 18).

16 квітня 2014 року ОСОБА_3 була встановлена ІІІ група інвалідності у зв'язку з хворобою, яка пов'язана з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0283153 та посвідченням серія НОМЕР_2 від 25 квітня 2014 року (а. с. 7, 12).

Згідно висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 414/Ж від 04 березня 2014 року описані рубці у лобно-тім'яній ділянці зліва, у тім'яній ділянці на передній поверхні грудної клітки справа по кологрудинній лінії у проекції ребра, у міжлопатковій ділянці зліва, у поперековій ділянці справа є наслідком загоєння ран, які виникли внаслідок розривної дії снаряду, могли бути спричинені у зазначений строк, тобто у 1982 році (а. с. 12).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня

1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не взяв до уваги, що позивачем не доведено факт вчинення протиправних дій або бездіяльності з боку Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.

Встановивши, що ОСОБА_3 отримав поранення та набув захворювання, які стали підставою для встановлення йому третьої групи інвалідності, під час проходження військової служби у складі Збройних Сил СРСР на території Демократичної Республіки Афганістан, де велись бойові дії, суди попередніх інстанцій не врахували, що підстави для покладення обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке не вчиняло протиправних дій, було утворено після участі позивача у бойових діях і отримання поранення, відсутні.

Поза увагою суду першої та апеляційної інстанції залишилося те, що у зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, передбаченими цими законами, у тому числі, право на які виникає у зв'язку із погіршенням стану здоров'я, пов'язаного із виконанням обов'язків військової служби.

Зокрема, відповідно до статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення військовослужбовців путівками для

санаторно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України.

Враховуючи вимоги статей 1167, 1174, 1175 ЦК України, відсутність протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв'язку між пораненнями (травмами) і захворюваннями позивача, які настали внаслідок проходження військової служби у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої армії СРСР у період бойових дій, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України (його посадових осіб), суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Враховуючи те, військовослужбовцями Збройних Сил України, які знаходяться у підпорядкуванні Міністерства оборони України (стаття 3 Закону України «Про Збройні Сили України»), а також посадовими особами самого Міністерства оборони України не було вчинено протиправних дій або бездіяльності відносно позивача, Верховний Суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для покладення обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після отримання позивачем поранень.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судових збір».

Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 08 лютого 2017 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Судові витрати, понесені Міністерством оборони України за подання апеляційної скарги у розмірі 606 (шістсот шість) грн 32 (тридцять дві) коп. та касаційної скарги у розмірі 661 (шістсот шістдесят одна) грн 44 (сорок чотири) коп., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк