Постанова

Іменем України

15 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 461/6747/16-ц

провадження № 61-29260 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, приватний нотаріус Нор Надія Миколаївна,

треті особи: Відкрите акціонерне товариство «Банк Універсальний», Львівське відділення № 4 Відкритого акціонерного товариства «Банк Універсальний», відділ Державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Нор Н. М., треті особи: Відкрите акціонерне товариство «Банк Універсальний» (далі ВАТ «Банк Універсальний»), Львівське відділення

№ 4 Відкритого акціонерного товариства «Банк Універсальний» (ЛВ № 4 ВАТ «Банк Універсальний»), відділ Державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції, про визнання договору іпотеки недійсним.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що він є стягувачем у виконавчому провадженні, боржником у якому є ОСОБА_7 В ході виконавчого провадження йому стало відомо, що ОСОБА_7 на праві власності належить нерухоме майно, яке було передано в іпотеку ВАТ «Банк Універсальний» на підставі договору іпотеки від 29 жовтня 2007 року, який був укладений з порушенням статті

203 ЦК України, оскільки приватний нотаріус не встановила та не перевірила правоздатність ВАТ «Банк Універсальний» на вчинення такого правочину, договір підписаний фізичною особою ОСОБА_5 від власної особи, а не як представником банку. Вважав, що оскаржуваний договір іпотеки не створює для ОСОБА_5 правових наслідків, оскільки зобов'язання на виконання якого був укладений договір іпотеки, між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відсутнє. Недійсність договору іпотеки тягне за собою зняття заборони з майна, що зареєстрована у Державному реєстрі іпотек, а тому виконавча служба зможе реалізувати належне ОСОБА_7 нерухоме майно з метою погашення заборгованості перед позивачем.

На підставі викладеного, просив визнати, змінивши правовідношення, що договір іпотеки від 29 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом

Нор Н. М., зареєстрований за № 8422, укладений між ОСОБА_7 та ВАТ «Банк Універсальний» на укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, визнати договір іпотеки від 29 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 недійсним з 29 жовтня 2007 року та припинити заборону на відчуження за № 8423, № 8424, зазначеного в договорі іпотеки комплексу загальною площею 649,1 кв.м, що складається з трьох будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею 0,6203 га за тією ж адресою, яка передана для обслуговування виробничого приміщення.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржуваний договір іпотеки був укладений з дотриманням закону, позивач не є стороною вказаного договору, цей договір не стосується його прав та обов'язків, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним за позовом ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 відхилено, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 лютого 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав законним та обгрунтованим висновок суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки від 29 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Банк Універсальний», від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_7, оскільки зазначений договір не впливає на права та обов'язки позивача.

У липні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій заявник просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року, та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки справу було розглянуто за відсутності заявника, незважаючи на подане ним клопотання про відкладення розгляду справи, чим було порушено його право на судовий захист, яке є імперативним.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

23 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з правильним застосуванням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Особи, які беруть участь у справі, згідно зі статтею 27 ЦПК України 2004 року, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Частиною першою статті 158 ЦПК України 2004 року установлено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із положеннями статті 74 ЦПК України 2004 року судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, які разом із розпискою надсилаються поштою рекомендованими листами із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Судова повістка має бути вручена не пізніше ніж за три дні до судового засідання.

Відповідно до частини першої та другої статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З матеріалів справи убачається, що апеляційним судом були надіслані судові повістки про виклик позивача ОСОБА_4 та його представника

ОСОБА_8 в судове засідання на 16 год. 00 хв. 27 червня 2017 року, які були отриманні адресатами під розписку, що підтверджується рекомендованими повідомленнями.

13 червня 2017 року ОСОБА_4 подав до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи, з метою забезпечення участі у судовому розгляді його представника.

Суд апеляційної інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу за відсутності позивача, виходив з того, що наведені позивачем ОСОБА_4 у клопотанні про відкладення розгляду справи причини неявки в судове засідання, не є поважними.

Висновок апеляційного суду є законним та обгрунтованим з огляду на наступне.

Основними засадами судочинства відповідно до частини першої статті 129 Конституції України визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР), встановлено, що кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) невід'ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, рішення від 26 травня 1988 року); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства, рішення від 16 грудня 1999 року).

Крім того, відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Ураховуючи наведене та положення статті 305 ЦПК України 2004 року слід дійти висновку, що відкладення розгляду справи є правом суду. Неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного його повідомлення про час і місце розгляду справи, за відсутності поважних причин, не перешкоджає розглядові справи, а тому касаційний суд не убачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, є законною та обгрунтованою.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник