Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 466/9050/16-ц

провадження № 61-41182св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - територіальна громада міста Львова в особі Львівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що 07 березня 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який в подальшому розірвано. За час перебування у шлюбі була придбана квартира АДРЕСА_1.

Розірвання шлюбу було формальне, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 надалі проживали разом, вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини на дану квартиру, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, оскільки вона не перебувала на момент смерті ОСОБА_6 з ним у шлюбі.

ОСОБА_4, з урахуванням уточнень просила визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 05 травня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 як частку у спільному майні подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 1 048,79 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права та інтереси, як спадкоємця четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_6 - ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування закрито.

23 липня 2018 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 05 травня 2017 року порушуються права та інтереси заявника.

У вересні 2018 року матеріали цивільної справи № 466/9050/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення) було визначено, що право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції мали сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

При поданні апеляційної скарги особою, яка не мала передбаченого статтею 292 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення) права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення) повинен був постановити ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Аналогічні роз?яснення містяться в пункті 8 постанови Пленум Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку».

Аналогічне за змістом положення передбачено й нормою статті 352 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року.

Частиною першою цієї статті визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 - особи, яка не брала участі у даній справі, є з'ясування апеляційним судом тієї обставини, чи суд оскаржуваним рішенням вирішив питання про його права, інтереси, та (або) обов'язки.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від

10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15.

Як на порушення своїх прав та інтересів, ОСОБА_5 посилається на те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 13 вересня

2017 року задоволено його вимоги та встановлено факт його спільного проживання однією сім?єю із спадкодавцем.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 вересня 2017 року скасовано постановою апеляційного суд Львівської області від 10 травня 2018 року з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволені заяви ОСОБА_5 про встановлення факту його спільного проживання однією сім?єю із спадкодавцем за недоведеністю заявлених вимог.

Суд апеляційної інстанції, закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05 травня 2017 року, дійшов правильного висновку про те, що права та законні інтереси ОСОБА_5 не порушено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною третьою статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська