Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 758/7053/16-ц

провадження № 61-7191св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Служби у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, до якої приєдналась ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації (далі - Служба у справах дітей), про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу відповідач, порушуючи вимоги статті 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України), свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки не брав участі у житті сина, не цікавився ним, не спілкувався та не займався його вихованням, не піклувався про його здоров'я, фізичний та духовний розвиток, не готував його до самостійного життя, будь-які кошти на утримання сина добровільно не сплачував, все, що було пов'язано з вихованням та матеріальним утриманням сина, позивач вирішувала самостійно.

Позивач 20 листопада 2013 року уклала новий шлюб із ОСОБА_6, який за час їх спільного проживання ставився до дітей як до рідних, діти називають його батьком, у сім'ї довірливі, гарні родинні відносини; чоловік позивача, на відміну від відповідача, постійно цікавиться життям дітей, їх шкільними та спортивними досягненнями, бере участь у їх матеріальному утриманні. Відповідач з моменту початку навчання сина не відвідував школу, не спілкувався з викладачами, йому не відомі уподобання та інтереси сина, відповідач не виявляв до сина батьківської турботи. Позивач зазначила, що перешкоди у спілкуванні відповідача з дитиною нею не чинились. З метою захисту інтересів дитини в майбутньому, оскільки відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, позивач змушена звернутись до суду з цим позовом.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 березня 2017 року позов задоволено; суд позбавив ОСОБА_4 батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, вирішив питання розподілу судових витрат.

Обґрунтовуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції зазначав, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження об'єктивності невиконання ним своїх батьківських обов'язків, зокрема доказів на доведення його посилань, що йому чинились перешкоди у спілкуванні з дитиною позивачем. Суд вважав не спростованим, що дитина не бажає спілкування з ОСОБА_4 та на стан її здоров'я негативно впливає сам факт його присутності. У свою чергу, вимоги позивача є доведеними в судовому засіданні, підтверджені наданими доказами.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог; вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що судом першої інстанції належним чином не мотивовано власного висновку про застосування до відповідача такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, Служба у справах дітей просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що апеляційним судом встановлені обставини спілкування відповідача з сином на підставі неналежних та недопустимих доказів. Відповідач ухилявся від виконання своїх обов'язків щодо піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, наслідком чого є позбавлення батьківських прав, що є санкцією за його протиправну винну поведінку, тобто є юридичною відповідальністю. Заявник зазначає, що відповідач у разі позбавлення його батьківських прав має можливість поновити їх у порядку статті 169 СК України. Всупереч вимогам статті 15 СК України апеляційний суд не надав належної оцінки висновкам Органу опіки та піклування від 12 жовтня 2015 року та від 27 вересня 2016 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. На переконання заявника, порушуючи вимоги процесуального закону, суд апеляційної інстанції в судовому засіданні не досліджував докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.

ОСОБА_3 подала до Верховного Суду заяву про приєднання до касаційної скарги Служби у справах дітей, в якій просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_3 у своїй заяві зазначила, що судом апеляційної інстанції встановлено обставини, які об'єктивно свідчать про те, що відповідач ухилявся від виконання батьківських обов'язків щодо піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, втім висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав не відповідає обставинам справи. Відповідач почав сплачувати аліменти лише після ухвалення Подільським районним судом міста Києва 11 червня 2016 року відповідного судового рішення про стягнення аліментів, тобто після спливу п'яти років окремого проживання малолітнього сина від батька. На переконання ОСОБА_3, під час ухвалення рішення, апеляційний суд враховував виключно інтереси відповідача без належного врахування інтересів неповнолітньої дитини. Також в основу судового рішення апеляційного суду як доказ покладено нотаріально посвідчену заяву-згоду відповідача на відкриття візи та тимчасову поїздку неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, проте цей доказ є неналежним та не стосується предмета доказування, оскільки стосується іншої дитини сторін, а не ОСОБА_5. Висновки апеляційного суду про те, що позивач створює перешкоди відповідачу у спілкуванні із сином, ґрунтуються виключно на поясненнях відповідача та його представника, які, у свою чергу, не відповідають фактичним обставинам справи.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2018 року прийнято заяву ОСОБА_3 про приєднання до касаційної скарги Служби у справах дітей.

ОСОБА_4 подано відзив на касаційну скаргу Служби у справах дітей, в якій він просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити в силі рішення апеляційного суду. ОСОБА_4 у відзиві зазначив, що його син ОСОБА_5 з моменту народження і до цього часу зареєстрований за його місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2. Він, як батько, багато разів намагався побачитися із дитиною, проте позивач з липня 2015 року перешкоджає йому спілкуватися із сином, що підтверджується рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2000 року до 2010 року, у якому народився спільний син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з листом Служби у справах дітей від 06 липня 2016 року № 104/3-1246 відповідач до цієї Служби із заявами про усунення перешкод у вихованні або участі у вихованні стосовно малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не звертався.

Відповідно до довідки ГУ НП у місті Києві Подільського управління поліції від 08 липня 2016 року № 151-аз/125/53/01-2016 за результатами розгляду відповідного звернення встановлено, що до Подільського УП ГУ НП України в місті Києві із заявами та повідомленнями, пов'язаними з усуненням перешкод у спілкуванні з сином ОСОБА_9, відповідач ОСОБА_4 не звертався.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 грудня 2010 року встановлено, що сторони у цій справі припинили подружнє життя, ведення спільних господарства та бюджету приблизно з серпня, вересня 2008 року.

Згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 липня 2016 року з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнуто аліменти, вимоги позивача відповідач в судовому засіданні визнав.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до наданого суду висновку Органу опіки та піклування Оболонської районної державної адміністрації міста Києва від 27 вересня 2016 року № 104-6736 Комісією з питань захисту прав дитини Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації вивчені надані документи та рекомендовано позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 травня 2016 року, ОСОБА_6 визнано батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Діти проживають разом з матір'ю, ОСОБА_3, та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1.

Під час перегляду рішення суду першої інстанції апеляційний суд вважав доведеними доводи скарги ОСОБА_4 про його спілкування з сином до початку липня 2015 року, після чого позивач почала створювати перешкоди йому у спілкуванні із дитиною, що зумовило звернення до суду із відповідним позовом про усунення перешкод у спілкуванні з сином, визначення порядку та способу участі батька у вихованні дитини (справа № 758/7117/15-ц).

Правилами пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, (далі - Конвенція про права дитини) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

В оцінці обставин справи у їх сукупності Верховний Суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (§ 49 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та § 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Тобто у досліджуваному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав регулюється статтею 8 згаданої Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке, у свою чергу, не є абсолютним.

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, посилання на яку містяться у преамбулі Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Апеляційний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наявність перешкод, створених ОСОБА_4 у забезпеченні участі у вихованні дитини через неприязні стосунки з колишньою дружиною, а також відсутність беззаперечних і достатніх доказів, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_4 щодо ухилення від участі у вихованні сина, про умисне і свідоме нехтування обов'язками батька, при цьому судом встановлені наявні докази його бажання брати участь у вихованні сина та сплачувати аліменти.

Верховний Суд враховує, що ОСОБА_4 з метою усунення перешкод у спілкуванні з дитиною звернувся до суду із відповідним позовом, а та обставина, що його колишня дружина ОСОБА_3 уклала новий шлюб ізОСОБА_6, який, за її твердженням за час їх спільного проживання ставився до дітей як до рідних, діти називають його батьком, в сім'ї довірливі, гарні родинні відносини, не може свідчити про ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини.

Верховний Суд визнає безпідставними посилання у касаційній скарзі на порушення апеляційним судом вимог статті 15 СК України та неврахування висновків Органу опіки та піклування від 12 жовтня 2015 року та від 27 вересня 2016 року, оскільки згадана норма має інший зміст, аніж наведений у касаційній скарзі, а частина шоста статті 19 СК України передбачає право суду не погодитися із висновком органу опіки та піклування за умови оцінки його відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційним судом обґрунтовано зазначено, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини, та допускається матеріальним законом виключно за тих умов, коли покращити поведінку батьків неможливо та наявна вина в їх діях.

Щодо пояснень ОСОБА_3 про обов'язковість з'ясування думки дитини

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

За приписами статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Верховний Суд бере до уваги те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов'язком цієї особи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (§ 35 рішення ЄСПЛ у справі «Alimentaria Sanders S. A. v. Spain» від 07 липня 1989 року).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Під час вирішення цього спору Верховний Суд віддає перевагу застосуванню принципу res judicata. Так, одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справу «Брумареска проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, § 61, ECHR 1999-VII). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (пункт 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов'язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії справедливого судочинства.

В контексті національного законодавства процесуальне доказування як елемент процесуального провадження спрямоване на визначення фактів, необхідних для розгляду цивільної справи, збір та дослідження доказів. Для кожного процесуального провадження є характерними специфіка доказування щодо предмета доказування, засобів доказування тощо.

ОСОБА_3 є суб'єктом звернення до суду із позовом за захистом своїх цивільних прав та інтересів, яка на власний розсуд розпоряджається правами та обов'язками, наданими їй процесуальним законом, зокрема щодо доведення обґрунтованості позовних вимог. Верховним Судом не виявлено обставин її звернення до судів першої та апеляційної інстанцій із заявами про з'ясування думки малолітньої дитини ОСОБА_5 щодо позбавлення відповідача батьківських прав та необґрунтованої відмови судів у задоволенні такого клопотання. Навпаки, в суді першої інстанції представник позивача ОСОБА_10 звертався до суду із заявою про визнання необов'язковим заслуховування малолітньої дитини ОСОБА_5, адже потрапляння в ситуацію дискомфорту може спровокувати у нього загострення психосоматичного захворювання (том І, а.с. 233-234).

З метою забезпечення швидкого та ефективного розгляду справи, а також недопущення порушення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Верховний Суд не встановив обов'язкових підстав для скасування рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявників спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Служби у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, до якої приєдналась ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик