Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 508/1143/13-ц

провадження № 61-40162св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року у складі колегії суддів: Калараш А. А., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що він працював на посаді інкасатора бізнесу «Перевезення цінностей та інкасації» філії «Южне головне регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк».

23 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого ОСОБА_4 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому установою банку грошових цінностей, зобов'язався дбайливо ставитися до переданих йому на зберігання або для інших цілей грошових та інших цінностей банку і вжити заходів до запобігання шкоди, своєчасно повідомляти адміністрацію установи банку про всі обставини, які загрожують безпеці збереження довірених йому цінностей.

Наказом від 01 грудня 2008 року № ZAKL-2008/1-5595 ОСОБА_4 був звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв'язку із вчиненням дій, що дали підстави для втрати до нього довір'я з боку роботодавця.

Підставою для звільнення був факт виявлення недостачі грошових коштів в банкоматі в якому ОСОБА_4 18 жовтня 2008 року встановив опломбовані касети з готівкою, закрив сейфову частину, провів тестування і отримав чек, який свідчив про наявність в банкоматі зарядженої готівки.

24 жовтня 2008 року працівниками банку було виявлено зрив пломби з касети та здійснено перерахунок коштів в касеті, де була виявлена недостача.

У жовтні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до Миколаївського районного суду Одеської області про поновлення його на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсацію моральної шкоди.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 24 грудня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволенні частково, його поновлено на посаді інкасатора бізнесу «Перевозка цінностей та інкасації» у філії «Южне головне регіональне управління» ПАТ КБ«ПриватБанк». З банку було стягнуто на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 73 850,00 грн та компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2012 року рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 24 грудня 2010 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2013 року рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 24 грудня 2010 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2012 року залишено без змін.

19 вересня 2013 року наказом голови правління «ПриватБанку» ОСОБА_5 № Е.28.0.0./1-6925713 ОСОБА_4 був поновлений на посаді інкасатора Бізнесу перевезень та інкасації Южного ГРУ .

Наказом № Е.08.0.0.0./1-7004789 від 31 жовтня 2013 року ОСОБА_4 було повторно звільнено, на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, у зв'язку із вчиненням дій, що дали підстави для втрати довір'я до нього з боку роботодавця.

З урахуванням наведеного, позивач просив скасувати наказ за підписом заступника Голови правління ПАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_6 № Е.08.0.0.0./1-7004789 від 31 жовтня 2013 року; поновити його на посаді інкасатора бізнесу «Перевозка цінностей та інкасації» ЮГРУ «ПриватБанк»; виплатити заборгованість по заробітній платі за період вимушеного прогулу; виплатити компенсацію моральної шкоди в розмірі 450 000,00 грн у зв'язку з вбачанням в діях керівництва підприємства навмисного невиконання рішення Миколаївського районного суду та повторного безпідставного його звільнення.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 02 лютого 2018 року, у складі судді Парій І. О., позов ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано наказ ПАТ КБ «ПриватБанк» від 31 жовтня 2013 року № Є.08.0.0.0/1-7004789 про звільнення ОСОБА_4 з посади інспектора бізнесу «Перевозка цінностей та інкасації» ЮГРУ «ПриватБанк». Поновлено ОСОБА_4 на посаді інспектора бізнесу «Перевозка цінностей та інкасації» ЮГРУ «ПриватБанк». Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 заборгованість із заробітної плати за період вимушеного прогулу в сумі 969 785 грн. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 500 грн. В решті позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у відповідача підстав для звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 42 КЗпП України не було.

Одночасно з ухваленням рішення про поновлення працівника на роботі, суд першої інстанції вирішив питання про виплату йому середньої зарплати за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, встановивши, що з боку роботодавця мали місце порушення трудових прав позивача внаслідок незаконної процедури звільнення його з посади, виходив з того, що цим позивачеві одночасно завдано моральні страждання, які виявились у переживаннях, втраті нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 02 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що обставини вчинення з боку ОСОБА_4 дій, що спричинили заподіяння майнової шкоди відповідачеві та вини працівника при заподіянні цієї шкоди встановлено заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2010 року у справі № 2-795/10, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 квітня 2013 року. Наявність у сукупності таких обставин як вчинення працівником винних дій, безпосереднє обслуговування працівником грошових, матеріальних цінностей, втрати довір'я з боку роботодавця дали підстави для звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Також апеляційним судом зауважено, що звільнення від кримінальної відповідальності та закриття справи з підстав, передбачених статтею 49 КК України, означає, що у кримінальному провадженні було встановлено конкретну особу, яка вчинила певний злочин, встановлено склад злочину, проте у зв'язку з певними об'єктивними обставинами, в цьому випадку в зв'язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, особа звільняється від кримінальної відповідальності, але це не означає виправдання особи і визнання її непричетною до вчинення злочину.

У червні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми закону, зокрема, посилаючись на те, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4, не врахувавши при цьому, що кримінальне провадження відносно нього закрито в порядку статті 49 КК України, та обґрунтовував своє рішення тим, що звільнення від кримінальної відповідальності та закриття провадження у справі з підстав, передбачених статтею 49 КК України, означає, що у кримінальному провадженні було встановлено конкретну особу, яка вчинила певний злочин, встановлено склад злочину, проте у зв'язку з певними об'єктивними обставинами (закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності) особа звільняється від кримінальної відповідальності, але це не означає виправдання особи і визнання її непричетною до вчинення злочину. Зазначене суперечить презумпції невинуватості та тлумаченню частини першої статті 62 Конституції України.

Крім того, заявник у касаційній скарзі послався на те, що обов'язок обґрунтувати втрату довір'я до працівника покладається на роботодавця, який повинен навести об'єктивні докази вини працівника у завданні майнової шкоди роботодавцеві або скоєнні інших протиправних дій. Недовіра до працівника не може ґрунтуватись лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу.

26 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4

11 вересня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало засобом поштового зв'язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, у якому посилаючись на правильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, просило касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що при звільненні позивача були дотримані всі вимоги чинного законодавства, що було враховано судом апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працював на посаді інкасатора бізнесу «Перевезення цінностей та інкасацій» філії «Южне Головне регіональне управління « ПАТ КБ «Приватбанк» з 23 травня 2007 року.

Також 23 травня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, згідно з умовами якого ОСОБА_4 зобов'язаний своєчасно повідомляти адміністрацію установи банку про всі обставини, що загрожують безпеці зберігання довірених йому цінностей, суворо дотримуватися встановлених правил здійснення операцій з цінностями та їх зберігання.

Наказом від 01 грудня 2008 року № ZAKL-2008/1-5595 ОСОБА_4 був звільнений з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв'язку із вчиненням дій, що дали підстави для втрати довір'я до нього з боку роботодавця.

Підставою для звільнення був факт виявлення нестачі грошових коштів в банкоматі в якому ОСОБА_4 18 жовтня 2008 року встановив опломбовані касети з готівкою, закрив сейфову частину, провів тестування і отримав чек, який свідчив про наявність в банкоматі зарядженої готівки.

24 жовтня 2008 року працівниками банку було виявлено зрив пломби з касети та здійснено перерахунок коштів в касеті, де була виявлена нестача.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 квітня 2013 року встановлена вина ОСОБА_4 в спричиненні своїми діями банку збитків на суму 27 500,00 грн та вказана сума збитків стягнута з нього.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 24 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 квітня 2013 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 на посаді інкасатора бізнесу «Перевозка цінностей та інкасації» у філії «Южному головному регіональному управлінні» ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 73 850,00 грн та компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

19 вересня 2013 року наказом голови Правління «ПриватБанку» ОСОБА_5 № Е.28.0.0./1-6925713 ОСОБА_4 був поновлений на посаді інкасатора Бізнесу перевезень та інкасації Южного ГРУ.

Наказом від 31 жовтня 2013 року № Е.08.0.0.0./1-7004789 ОСОБА_4 було повторно звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв'язку із вчиненням дій, що дали підстави для втрати довір'я до нього з боку роботодавця.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 червня 2017 року ОСОБА_4, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 191 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та кримінальне провадження по справі за фактом порушенням ним трудових обов'язків 18 жовтня 2010 року на посаді інкасатора, в результаті чого спричинено матеріальну шкоду ПАТ КБ «Приватбанк», закрито на підставі статті 49 КК України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає обов'язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України

від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 займав посаду інкасатора, яка належить до переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Належність ОСОБА_4 до категорії працівників, які безпосередньо обслуговують матеріальні цінності підтверджена копією договору про повну матеріальну відповідальність від 23 травня 2007 року.

Обставини вчинення зі сторони ОСОБА_4 дій, що спричинили заподіяння майнової шкоди відповідачеві та вини працівника при заподіянні цієї шкоди встановлено заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2010 року у справі № 2-795/10, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 квітня 2013 року.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 258, 265, 381 ЦПК України, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд обґрунтовано виходив з дотримання роботодавцем при звільненні позивача вимог пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки наявність у сукупності таких обставин як вчинення працівником винних дій, безпосереднє обслуговування працівником грошових, матеріальних цінностей, втрати довір'я з боку роботодавця дали підстави для звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Факт вчинення ОСОБА_4 дій, які дали підставу для втрати довір'я з боку роботодавця, та звільнення його саме на цій підставі, підтверджено матеріалами справи та позивачем не спростовано.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про наявність підстав для звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв'язку втратою довір'я з боку власника або уповноваженого ним органу, оскільки основний зміст трудових обов'язків інкасатора складає забезпечення збереження грошових цінностей, яке позивачем було не дотримане.

Разом з цим, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки позов ОСОБА_4 про скасування наказу № Є.08.0.0/1-7004789 від 31 жовтня 2013 року про його звільнення з посади інкасатора, про поновлення на роботі на посаді інкасатора задоволенню не підлягає, то не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2013 року по вересень 2017 року в сумі 969 785 грн та відшкодування моральної шкоди.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що висновки апеляційного суду про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності з підстав, передбачених статтею 49 КК України не означає виправдання особи і визнання її непричетною до вчинення злочину суперечать презумпції невинуватості та тлумаченню частини першої статті 62 Конституції України, є необґрунтованими, оскільки зі змісту ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 19 червня 2017 року вбачається, що ОСОБА_4, якому були роз'яснені наслідки звільнення від кримінальної відповідальності за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, не заперечував проти закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що обов'язок обґрунтувати втрату довір'я до працівника покладається на роботодавця, який повинен навести об'єктивні докази вини працівника у завданні майнової шкоди роботодавцеві або скоєнні інших протиправних дій, а недовіра до працівника не може ґрунтуватись лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу були предметом перевірки у суді апеляційної інстанції та цим обставинам надана належна оцінка.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак
Г. І. Усик