Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 715/1481/17

провадження № 61-19068 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Яремка В. В., Височанської Н. К., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення нежитлового приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому на праві власності належить житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1, та земельна ділянка площею 0, 1113 га, на якій розташоване зазначене нерухоме майно.

Відповідач, з якою він до червня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі, без дозволу власника, а також дозвільних документів на здійснення торгівельної діяльності, облаштувала у нежитловому приміщенні літньої кухні літ «Г» магазин, у якому здійснює торгівлю, його вимоги про припинення незаконної торгівлі та звільнення приміщення літньої кухні не виконує.

Посилаючись на наведене, просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності (володіння, користування та розпорядження) належним йому нежитловим приміщенням (літньою кухнею), що розташована по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 звільнити зазначене нежитлове приміщення у десятиденний строк.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про зобов'язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні частиною житлового будинку (літньою кухнею), відносно якого просила встановити безстроковий особистий сервітут на право користування чужим майном.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_1 у період з серпня 1997 року по червень 2011 року, від якого вони мають двох дітей.

08 вересня 2003 року між нею та попереднім власником нерухомого майна, ОСОБА_3 був укладений договір про безоплатне користування жилим будинком, за яким до неї у користування для облаштування магазину з продажу продовольчих товарів перейшла будівля літньої кухні літ. «Г» по АДРЕСА_1. Доказів здійснення нею діяльності з порушенням правил торгівлі ОСОБА_1 не надав.

Відповідно до положень статті 405 ЦК України, перехід права власності на житловий будинок до ОСОБА_1 не є підставою для позбавлення колишніх членів його родини права користування таким, оскільки ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З метою визнання права користування чужим майном - нежитловим приміщенням (літньої кухні літ. «Г») просила встановити безстроковий особистий сервітут.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права власності належним йому нежитловим приміщенням (літньою кухнею літ. «Г»), розташованим по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 звільнити вказане приміщення у десятиденний строк дня набрання судовим рішенням законної сили.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 неправомірно використовує нежитлове приміщення літньої кухні для здійснення підприємницької діяльності. Умовами, укладеного між нею та попереднім власником будинку договору про безоплатне користування жилим будинком від 08 вересня 2003 року, не передбачено право використання спірного нежитлового приміщення у підприємницькій діяльності. Крім того, користування спірним майном без відповідних дозвільних документів не може мати наслідком встановлення сервітуту.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 07 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково задоволено, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2017 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано, та відмовлено у їх задоволенні.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 належним йому на праві власності нежитловим приміщенням (літньою кухнею літ. «Г»), апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не урахував того, що відповідач як колишній член сім'ї нового власника житлового будинку - ОСОБА_1 зберігає право користування житловим будинком, у тому числі літньою кухнею, як його допоміжним приміщенням. Оскільки відсутні підстави для позбавлення відповідача права користуватися допоміжним приміщеннями, а вимог про зобов'язання не використовувати нежитлове приміщення не за призначенням позивач не заявляв, суд дійшов висновку про обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1, у якій він просить скасувати постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 07 лютого 2018 року та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до положень статті 391

ЦК України власник майна наділений правом вимагати усунення будь-яких порушень свого права від невизначеного кола осіб у найбільш прийнятний для нього спосіб. Визначальним для захисту права власності є встановлення факту наявності перешкод у користуванні власністю, перелік способів захисту такого права, визначений статтею 16 ЦК України, не є вичерпним.

Зазначив, що на час виникнення у позивача права власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 не була членом його сім'ї, а тому унаслідок припинення права власності попереднього власника ОСОБА_3, членом якого була відповідач, її право на користування житловим приміщенням та допоміжними спорудами припинилося як похідне від права власності, що належало попередньому власнику.

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_2 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

На обгрунтування своїх доводів відповідач посилалася на те, що суд апеляційної інстанції обгрунтовано визнав право користування житловим будинком та його (допоміжними) приміщеннями, як колишнього члена сім'ї.

Зауважила, що позивач спірним нежитловим приміщенням фактично не користується, оскільки не проживає у АДРЕСА_1, а тому користування нею літньою кухнею не порушує його право власності на це нежитлове приміщення.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з серпня 1997 року по червень 2011 року.

ОСОБА_2, як член сім'ї позивача, за згодою власника житлового приміщення ОСОБА_3 вселилася та проживає у будинку у АДРЕСА_1.

08 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 укладено договір про безоплатне користування відповідачем жилим будинком у АДРЕСА_1, у тому числі літньою кухнею.

Відповідно до пункту 7 зазначеного договору, він є дійсним до часу коли одна із сторін забажає розірвати договір за власною ініціативою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла. Після її смерті, житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 1113 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, успадкував син - позивач ОСОБА_1

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, якімають у приватній власностібудинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припиненнясімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень порушень його права власності від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.

Аналогічного правового висновку 16 листопада 2016 року дійшов Верховний Суд України у справі № 6-709цс16.

Встановивши, що ОСОБА_2 вселилася у житловий, що знаходиться у АДРЕСА_1 як член сім'ї ОСОБА_1, після припинення сімейних відносин з ним продовжує користуватися будинком, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач як колишній член сім'ї позивача - теперішнього власника житлового будинку зберігає право користування ним, а також допоміжними приміщеннями, зокрема літньою кухнею.

Твердження заявника про те, що ОСОБА_2 втратила право користування спірним приміщенням із переходом до нього права власності як до нового власника житлового будинку з надвірними (нежитловими) приміщеннями, є необгрунтованими, оскільки відповідач набула право користування таким приміщенням саме як член сім'ї ОСОБА_1

Надання згоди попереднім власником будинковолодіння - ОСОБА_3 на реєстрацію місця проживання відповідача у будинку АДРЕСА_1 не дає підстав вважати її колишнім членом cім'ї виключно власника будинку на момент набуття права користування ним.

Водночас, Верховний Суд вважає помилковими висновок апеляційного суду про неналежність визначеного позивачем способу захисту його права шляхом усунення перешкод у користуванні спірним майном, ураховуючи, що суд у даному конкретному випадку мав розглянути питання про забезпечення ефективного захисту порушеного права особи у спосіб не заборонений законом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Про це зазначається й у частині першій статті

3 ЦПК України 2004 року.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті

16 ЦК України.

За змістом частини третьої статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Крім того судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Судами попередніх інстанцій установлено використання ОСОБА_2 нежитлового приміщення (літньої кухні) у підприємницькій діяльності, що унеможливлює використання його за цільовим призначенням як допоміжного приміщення.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанцій дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 проусунення перешкод у здійсненні ним права власності належним йому нежитловим приміщенням (літньою кухнею) шляхом його звільнення.

Натомість суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи і правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для усунення перешкод власнику у використанні допоміжного приміщення шляхом зобов'язання ОСОБА_2 його звільнити.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у частині вирішення позовних вимог про встановлення сервітут відносно нежилого приміщення, а тому рішення судів у цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, постанова Апеляційного суду Чернівецької області від 07 лютого 2018 року підлягає скасуванню, з залишенням у силі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2017 року.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, сплачений при її поданні судовий збір у розмірі 1409 грн 60 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 07 лютого 2018 року скасувати, рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від

20 листопада 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1409 грн 60 коп. на відшкодування судового збору сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик