Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 739/2002/16-ц

провадження № 61-28861 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2017 року у складі судді Наполова М. І. та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 31 липня 2017 року у складі колегії суддів: Лакізи Г. П., Скрипки А. А., Харечко Л. К.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 31 березня 2011 року відповідно до Умов та правил надання банківських послуг вона, підписавши анкету-заяву, отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, розмір якого змінювався, розрахунки здійснювалися за тарифами банку. Починаючи з 24 квітня 2016 року, банк почав здійснювати з нею розрахунки за умовами кредиту «Миттєва розстрочка», погасивши за рахунок цього кредиту залишок заборгованості за попереднім кредитом. Зміна умов кредиту відбулася унаслідок телефонної розмови з працівником банку, який запропонував їй погасити залишок заборгованості за попереднім кредитом шляхом укладення нового кредитного договору на інших умовах - «Миттєва розстрочка».

Зазначала, що вона не вчинила жодної з передбачених пунктом 2.7.6.1.2.2 Умов та правил надання банківських послуг дій, які б прирівнювалися до письмової заяви про зміну умов кредитного договору на «Миттєву розстрочку», що свідчить про недотримання положень статті 1055 ЦК України щодо письмової форми укладення правочину. Вважала, що банк в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору.

З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, посилаючись на статті 203, 215 ЦК України, статтю 1055 ЦК України, частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_4 просила суд зобов'язати публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» відновити попередні умови кредитного договору до моменту переходу на умови «Миттєвої розстрочки» 24 квітня 2016 року із ставкою відсотків, що діяли станом на 21 жовтня 2009 року по картці «Універсальна», зарахувавши сплачені нею з 24 квітня 2016 року кошти у розмірі 3 863 грн 33 коп. станом на 12 лютого 2017 року у погашення кредиту, залишок якого становив 6 140 грн 76 коп. станом на 24 квітня 2016 року та нарахованих відсотків.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з частиною першою статті 207 ЦК України воля сторін на укладення правочину може бути виражена також за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку, але за умови наявності достатніх ознак їх приналежності стороні даного правочину. 24 квітня 2016 року працівником банку в телефонній розмові було запропоновано позивачу, що нею не заперечується, погасити заборгованість за кредитним лімітом по кредитній картці «Універсальна» шляхом підключення до сервісу «Миттєва розстрочка», тобто змінити умови обслуговування по кредитній картці. Позивач погодилася з запропонованими банком умовами та підтвердила свою згоду. Отже, права позивачки не порушені.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 31 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач погодилася з запропонованими банком умовами кредиту «Миттєва розстрочка» та підтвердила свою згоду у порядку, передбаченому Умовами та Правилами надання банківських послуг, узгоджуються з положеннями статті 207 ЦК України, а також статті 634 ЦК України, якою врегульовано умови договору приєднання. За період з 24 квітня 2016 року по 27 лютого 2017 року позивач користувалась наданими за вказаним банківським сервісом кредитними коштами, а також вносила платежі на погашення кредиту, і станом на 27 лютого 2017 року її заборгованість за кредитом становила 4 073 грн 86 коп., тобто визнала умови цього договору. Вимог про визнання кредитного договору недійсним позивач не пред'являла, не вважала його нікчемним, взяла на себе обов'язок щодо його виконання, скористалася кредитними коштами, а також сервісом «Миттєва розстрочка».

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що дій, передбачених пунктами 2.7.6.1.2.1 та 2.7.6.1.2.2 Умов та Правил надання банківських послуг для отримання кредиту на умовах «Миттєвої розстрочки», вона не вчиняла. Вимоги до форми кредитного договору встановлені у статті 1055 ЦК України, згідно з якою кредитний договір укладається у письмовій формі, кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Аналогічні вимоги містяться у частині 4 статті 11 Закону України «Про захист споживачів», згідно з якою договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Це правило стосується форми змін умов договору (змін порядку повернення кредиту, процентної ставки).

Вважала, що суди неправильно застосували частину першу статті 207 ЦК України, дійшовши висновку про дотримання письмової форми правочину при зміні умов повернення отриманого кредиту, хоча телефонна розмова, записана однією із сторін правочину без відома іншої, не може бути підтвердженням саме письмової форми правочину.

У розумінні статті 207 ЦК України телефон не є електронним засобом зв'язку, оскільки за допомогою телефону неможливо обмінятися письмовою інформацією, підписаною сторонами, що свідчило б про волевиявлення на укладання правочину.

Таким чином кредитний договір за умовами «Миттєва розстрочка» є нікчемним, а до нікчемного правочину застосовуються наслідки, передбачені частиною першою статті 216 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

У частині першій статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми права, суди дійшли правильного висновку про те, що після надання згоди на погашення кредитної заборгованості за попереднім кредитним договором від 31 березня 2011 року шляхом укладення кредиту «Миттєва розстрочка» за період з 24 квітня 2016 року по 27 лютого 2017 року позивач систематично користувалась наданими за вказаним банківським сервісом кредитними коштами, вносила платежі на погашення кредиту, дій щодо відкликання прийняття пропозиції банку не вчинила, що свідчить про її волевиявлення на виконання умов нового кредитного договору. При цьому згідно з положеннями статті 642 ЦК України прийняття пропозиції банку та її виконання є прийняттям пропозиції щодо укладення договору.

При цьому укладення спірного договору з позивачкою відбулося у формі приєднання, що передбачено частиною першою статті 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відмову у позові, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 31 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк