Справа № 152/943/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
29 жовтня 2018 року м. Шаргород
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого судді - Войнаровського І.В.,
секретаря - Одудовського С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
03 липня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зазначила, що вона є власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1, з 31 травня 2002 року по 11 серпня 2014 року перебувала у шлюбі із відповідачем. Під час перебування у шлюбі вони спільно проживали у належному позивачеві будинку в АДРЕСА_1.
Після розірвання шлюбу відповідач переїхав на нове місце проживання, однак добровільно знятись із реєстрації в будинку АДРЕСА_1 відмовився. Відповідач припинив проживання у вище згаданому будинку в 2014 році, тобто понад три роки тому.
З огляду на вищевикладене позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1.
Позивач в судове засідання не з'явилась, однак від її представника ОСОБА_3 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, на задоволенні позову наполягають (а.с. 37). Окрім того, до заяви представник позивача долучив розрахунок гонорару позивача із її представником - адвокатом ОСОБА_3 (а.с. 38).
Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлений про розгляд справи належним чином, на пропозицію суду відзив на позовну заяву не подав (а.с. 34).
Відповідно до ухвали суду від 29 жовтня 2018 року прийнято рішення провести заочний розгляд справи.
Розглянувши документи та матеріали справи, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 серпня 2014 року у справі № 152/1294/14-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 7).

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 15 лютого 2008 року ОСОБА_4 безоплатно передав у власність (подарував) ОСОБА_1 житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 (а.с. 8, 9).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 22 жовтня 2008 року власником домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с. 10).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 4761 від 27 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с. 11).

З акту від 26 жовтня 2017 року вбачається, що комісія у складі депутата Рахнівсько-Лісової сільської ради Своридової О.Г. та громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердила, що ОСОБА_2 у будинку, який належить ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 не проживає з 2014 року (а.с. 12).

Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Так, згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) виселення.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, не є членом сім'ї позивача, іншої домовленості між ним та позивачем немає, а реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідач повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим будинком.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із наступного.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачеві правова допомога надавалась адвокатом ОСОБА_3, що підтверджується витягом із договору про надання правничої допомоги (а.с. 13).

Відповідно до квитанції № 20 від 25 червня 2018 року, позивачем сплачено адвокату суму гонорару в розмірі 3500 грн за надані послуги (а.с. 15).

Згідно розрахунку гонорару за договором про надання правничої допомоги від 25 червня 2018 року вбачається, що адвокатом витрачено всього дев'ять годин, з яких:

- 3 години на ознайомлення з чинним законодавством України, яке регулює питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вивчення судової практики;

- 2 години на формування правової позиції позивача та консультації;

- 3 години на підготовку позовної заяви;

- участь в судовому засіданні 29 жовтня 2018 року.

Окрім того, позивач понесла судові витрати на сплату судового збору в сумі 736,40 грн, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору (а.с. 1).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір сплачується в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» передбачено, що з 1 січня 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1762 грн.

Аналізуючи зазначені норми, позивач при сплаті судового збору повинен був його сплатити в сумі 0,4х1762=704,80 грн.

Однак, позивачем сплачено при подачі позовної заяви до суду судовий збір в розмірі 736,40 грн, що на 31,6 грн більше, ніж встановлено законом.

У зв'язку із викладеним, суд доходить висновку про необхідність стягнення із відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 3500 грн, тобто витрати на правову допомогу, та 704,80 грн витрати на сплату судового збору.

Окрім того, суд роз'яснює, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, ухвалою суду у разі його переплати. Відтак, позивач вправі звернутись до суду із заявою про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 137, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право на користування будинком № АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 понесені нею судові витрати в сумі 4204 (чотири тисячі двісті чотири) гривні 80 копійок, які складаються із витрат на правову допомогу в сумі 3500 (три тисячі п'ятсот) грн, та витрати на сплату судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Роз'яснити ОСОБА_1, що відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» вона вправі звернутись до суду із клопотання про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.

Згідно зі статтями 273, 284, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справі, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти дні з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В. Войнаровський