ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1208/18 Справа № 188/1714/17 Суддя у 1-й інстанції - Полубан М.П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі Лебедін О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи: Тернівський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Петропавлівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про виключення майна з опису та арешту , -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи: Тернівський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Петропавлівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про виключення майна з опису та арешту.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що 26.05.2016 року Петропавлівським районним судом по справі № 188/848/15-ц за позовом ОСОБА_1 було винесено рішення про солідарне стягнення з неї та ОСОБА_3 боргу за договором позики від 16.07.2013 року у сумі 87 885 грн. Апеляційним судом Дніпропетровської області дане рішення в цій частині залишено без змін.

09.11.2017 року при примусовому виконанні доручення Тернівського МВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 13.09.2017 року державним виконавцем Петропавлівського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області за адресою: вул. Піщана, 6 с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області було описано та арештовано майно боржника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

Однак, позивачка зазначила, що усе майно, зазначене у постанові державного виконавця про опис та арешт майна боржника належить їй на праві приватної власності, було отримано у спадщину або придбано до укладення 15.06.2013 року шлюбу з боржником ОСОБА_3

На підставі наведеного позивачка просила суд зняти арешт з усього майна, зазначеного у постанові відділу державної виконавчої служби Петропавлівського районного управління юстиції Дніпропетровської області від 09.11.2017 року про опис та арешт майна боржника.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року, в якому ухвалою суду від 23 квітня 2018 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Знято арешт з усього майна, зазначеного у постанові відділу державної виконавчої служби Петропавлівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області від 09 листопада 2017 року про опис та арешт майна боржника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Так, апелянт зазначив, що у суду першої інстанції не було правових підстав для виключення майна, переліченого в постанові ДВС від 09.11.2017 року, з опису та арешту, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що це майно належить їй на праві приватної власності та було придбано до шлюбу з ОСОБА_3

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

03 жовтня 2018 року дану справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що майно, перелічене у акті опису та арешту, у межах проведення виконавчих дій щодо виявлення майна ОСОБА_3, на праві власності належить позивачці, чим було порушено її права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 87 885 грн., судовий збір у розмірі 740 грн., вартість проїзду до м.Дніпропетровська у розмірі 86 грн., компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 65 грн.62 коп. Зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості залишено без змін.

15.02.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Петропавлівського РВ ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження.ю яке було відкрито постановою державного виконавця від 17.02.2017 року.

У межах виконання вказаного рішення суду, згідно постанови державного виконавця про опис та арешт майна боржника від 09 листопада 2017 року, за адресою: вул.Піщана,6 у с.Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області було здійснено перевірку майнового стану ОСОБА_3, внаслідок чого описано та накладено арешт на 59 предметів побуту, техніки та автомобіль. Призначено відповідальним зберігачем ОСОБА_2

При цьому, позивачкою на зазначеній постанові про опис та арешт майна у якості зауваження вказано про те, що усе описане майно належить їй на праві приватної власності і ОСОБА_3 не належить.

Так, матеріалами справи встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано 15.06.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.9)

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, 17.05.2013 року ОСОБА_2 отримала у спадщину житловий будинок №6 по вул.Піщана у с.Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області. (а.с.10)

Крім того, позивачкою надано докази придбання нею до шлюбу телевізора, ДВД та пральної машини, а також технічний паспорт на автомобіль, який перебуває у переліку описаного та арештованого майна, з якого вбачається що даний автомобіль належить ОСОБА_4 (а.с.11, 12, 13).

Також з матеріалів справи вбачається, що згідно паспорту позивачки, вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. В той час, як відповідач ОСОБА_3 на момент проведення виконавчих дій за місцем реєстрації позивачки за вказаною адресою зареєстрований не був.

Частиною 1 статті 24 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Частиною 2 статті 56 вказаного Закону обумовлено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

На момент проведення виконавчий дій по виявленню, опису та арешту майна боржника ОСОБА_3 за адресою: вул.Піщана,6 у с.Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області, державний виконавець не пересвідчився у належності цього майна саме боржнику ОСОБА_3

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу можна позбавити її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності слід дотримуватися справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Відповідно до вимог ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт,належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Арешт може бути знятий за рішенням суду.

У пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» розяснено, що, вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист.

На підставі вищенаведених положень закону, фактичних обставин справи на наявних у ній доказів колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що майно, зазначене у постанові ДВС від 09.11.2017 року, належить їй на праві приватної власності та було придбано до шлюбу з ОСОБА_3, спростовуються матеріалами справи.

Крім того, колегією суддів у судовому засіданні було досліджено два виконавчих провадження з примусового виконання рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року, де боржниками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожен окремо. З матеріалів виконавчих проваджень встановлено, що після ухвалення оскаржуваного рішення про зняття арешту з майна, державним виконавцем Петропавлівського РВ ДВС 26.02.2018 року у межах виконавчого провадження, де боржником є ОСОБА_2, було винесено постанову про опис та арешт майна боржника, більшість з якого була перелічена у постанові державного виконавця про опис та арешт майна боржника ОСОБА_3 від 09 листопада 2017 року. Тобто право ОСОБА_1 на виконання рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року не порушено.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, відповідає завданню цивільного судочинства, ухвалено на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Судді: Н.М.Деркач

ОСОБА_5

ОСОБА_6