Справа № 463/4965/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/2373/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, приватного виконавця ОСОБА_3, представника заінтересованої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2018 року в справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_5,-

встановила:

В червні 2018 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_5 без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до повного виконання зобовязань по виконавчому листу № 463/4965/15-ц, виданому 30.10.2017 року Личаківським районним судом м. Львова на виконання рішення від 23.11.2016 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Оксі Банк» заборгованості за кредитним договором № 36/11 від 01 серпня 2011 року в розмірі 263480,25 грн., а також 2634,80 грн. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

Подання обґрунтовував тим, що 09.11.2017 року ним винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23.11.2016 року. Таку постанову разом з викликом на 15.11.2017 року скерував боржнику рекомендованою кореспонденцією, який будучи належним чином повідомленим, на виклик не зявився.

З отриманої в ході вчинення виконавчих дій інформації встановлено, що боржник працює в ТзОВ «ТОІ-ТОІ Системи санітарні», у звязку з чим 14.05.2018 року винесено постанову про стягнення з доходу боржника, однак станом на 31.05.2018 року стягнення не проводились.

Пенсії боржник не отримує, відкриті рахунки в банківських та інших фінансових установах відсутні, транспортні засоби, обєкти нерухомого майна, земельні ділянки за ним не зареєстровані, власником цінних паперів він не є.

11.05.2018 року виконавцем повторно скеровано виклик на 16.05.2018 року, однак боржник будучи належним чином повідомленим повторно не зявився. Жодних дій по сплаті заборгованості боржник не вчиняв та не намагався вчиняти, письмових пояснень із зазначенням причин невиконання рішення виконавцю не подавав. У звязку з наведеним приватний виконавець звернувся в суд з відповідним поданням, яке просив задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2018 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН:НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до повного виконання зобовязань по виконавчому листу № 463/4965/15-ц, виданому 30.10.2017 року Личаківським районним судом м. Львові на виконання рішення від 23.11.2016 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Оксі Банк» заборгованість за кредитним договором № 36/11 від 01 серпня 2011 року в розмірі 263 480,25 грн., а також 2634,80 грн. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

ОСОБА_6 ухвали скеровано Державній прикордонній службі України для виконання.

Ухвалу суду оскаржив боржник ОСОБА_5, вважає її незаконною та необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що після відкриття виконавчого провадження з 09.11.2017 року по 14.05.2018 року виконавець не вчинив жодних дій з примусового виконання виконавчого листа.

Покликається на те, що згідно постанови виконавця про звернення стягнення на заробітну плату боржника, бухгалтерією ТзОВ «ТОІ-ТОІ Системи санітарні» здійснені відповідні відрахування з доходів ОСОБА_5 за червень 2018 року.

Звертає увагу на те, що характер трудової діяльності боржника ОСОБА_5 безпосередньо пов'язаний із виїздами за межі України, тому тимчасове обмеження в праві виїзду за кордон унеможливить належне виконання посадових обовязків.

Зазначає, що приватний виконавець в судове засідання по розгляду подання не з»явився, матеріали виконавчого провадження суд не досліджував, відтак висновок суду про те, що ОСОБА_5 ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, зроблено за неповного з»ясування обставин, які мають значення для справи.

Вважає подання приватного виконавця ОСОБА_3 передчасним.

Єдиний виклик приватного виконавця ОСОБА_7 № 602 від 11.05.2018 року про обовязок з»явитись до виконавця 16.05.2018 року, боржник ОСОБА_5 отримав 17.05.2018 року, тобто виклик отриманий на наступний день після передбаченої у виклику дати, що унеможливило своєчасне прибуття боржника на виклик.

Просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2018 року та постановити ухвалу, якою в задоволенні подання відмовити.

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області ОСОБА_3 та представник стягувача ПАТ «ОКСІ БАНК» подали відзиви на апеляційну скаргу, у яких просять оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а аткож пояснення приватного виконавця ОСОБА_3 та представника ПАТ «Оксі Банк» ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та задовольняючи подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, суд першої інстанції виходив з того, що приватний виконавець скеровував постанову про відкриття виконавчого провадження та двічі скеровував виклики боржнику ОСОБА_5 за місцем його реєстрації за адресою: м.Львів, вул. Некрасова, 9/4, які останній отримував, однак на виклики до приватного виконавця не зявлявся, дій по сплаті заборгованості боржник не вчиняв та не намагався вчиняти, письмових пояснень із зазначенням причин невиконання рішення виконавцю не подавав, що на переконання районного суду свідчить про обізнаність боржника ОСОБА_5 з приводу відкритого щодо нього виконавчого провадження та про умисне ухилення від виконання зобовязань за рішенням суду від 23.11.2016 року.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню.

Судом встановлені наступні правовідносини.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23.11.2016 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Оксі Банк» заборгованість за кредитним договором № 36/11 від 01 серпня 2011 року в розмірі 263 480,25 грн., а також 2634,80 грн. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

На виконання цього рішення Личаківським районним судом м. Львова 30.10.2017 року видано виконавчий лист, копія долучена до подання.

Заява про відкриття виконавчого провадження подана 08.11.2017 року (т. 1 а.с. 245).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_3 від 09.11.2017 року відкрито виконавче провадження з приводу виконання вказаного вище рішення суду.

Постанову про відкриття виконавчого провадження боржник ОСОБА_5 отримав 14.11.2017 року (т. 1 а.с. 249).

Постановою від 09.11.2017 року приватний виконавець ОСОБА_3 наклав арешт на все майно, що належить боржнику (т. 1 а.с. 250).

09.11.2017 року виконавець надіслав боржнику виклик приватного виконавця, докази отримання такого боржником в матеріалах справи відсутні (т. 2 а.с. 1).

В подальшому, виклик від 11.05.2018 року боржник отримав 17.05.2018 року, при цьому таким зобовязано боржника ОСОБА_5 з»явитись до виконавця 16.05.2018 року (а.с. 15-16).

14.05.2018 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Нормами Конституції України (ст.ст. 124, 129) і ЦПК України (ст. 18) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч. 2 ст. 19 вказаного Закону право вибору предявлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має, зокрема, право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону).

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, зокрема, він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

В свою чергу, порядок вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України визначено у ст.441 ЦПК України, відповідно до якої питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Отже, задоволення подання виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

У зв'язку з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Скориставшись наданими йому законом повноваженнями, приватний виконавець виконавчого округу Львівської області ОСОБА_3 05.06.2018 року звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_5, як боржника у праві виїзду за межі України до виконання останнім своїх зобов»язань (т. 1 а.с. 240).

В поданні приватний виконавець стверджував, що на виклики до виконавця боржник не з»являється, пояснень не надав. В межах проведених заходів примусового виконання рішення, скеровано запити у реєструючи органи, проведено перевірку майнового стану боржника та встановлено, що останній пенсії не отримує, не має відкритих рахунків в банківських та інших фінансових установах, транспортні засоби, обєкти нерухомого майна, земельні ділянки за ним не зареєстровані, цінні папери відсутні, зобовязання боржник не виконує (т. 2 а.с. 3-9).

В свою чергу, права і обовязки сторін та інших учасників виконавчого провадження визначені статтею 19 ЗУ «Про виконавче провадження».

У частині 5 статті 19 цього Закону вказано, що боржник зобовязаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення , допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій , за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом пяти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України, повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини, своєчасно зявлятися на вимогу виконавця, надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Разом з цим, з матеріалів подання та доводів апеляційної скарги вбачається, що виклик приватного виконавця від 09.11.2017 року про обов»язок з»явитися до виконавця на 15.11.2017 року о 11 год. 00 хв. ОСОБА_5 не отримував, а виклик від 11.05.2018 року № 602 про обовязок з»явитись до виконавця 16.05.2018 року, боржник ОСОБА_5 отримав 17.05.2018 року, що спростовує доводи виконавця в цій частині та виключає фізичну можливість виконати боржником свій обовязок (т. 2 а.с. 16, 65-66).

Колегія суддів звертає увагу, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав, після реалізації всіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України особистого майнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

При цьому, при вирішенні питання про обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів необхідно пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості, проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

На переконання колегії суддів, обставини на які покликається приватний виконавець не можуть свідчити про однозначне свідоме ухилення від виконання зобов"язань за рішенням, в розумінні ч. 5 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження».

Сам по собі факт невиконання його у встановлений виконавцем строк для добровільного виконання покладених на боржника зобов'язань не може бути підставою для обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Особа, що має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежного. Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Крім цього, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Зважаючи на те, що доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_5 свідомо ухиляється від виконання зобов»язань двиконавцем не подано, тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно інформації наданої головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби на запит приватного виконавця, боржник ОСОБА_5 впродовж травня 2015 року травня 2017 року перетинав державний кордон України, що як зазначає останній є необхідністю та повязане з трудовою діяльністю.

Оскільки приватний виконавець в порушення вимог ст.ст. 77-78 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ним вчинено усіх можливих заходів до виконання судових рішень і такі рішення не виконані внаслідок ухилення боржника від виконання зобовязань, оскаржувана ухвала суду не може залишатись в силі і підлягає скасуванню, а у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_5 необхідновідмовити.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2018 року скасувати.

В задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_5 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 26 вересня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_6