Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 541/775/17

провадження № 61-5465св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року у складі судді Сидоренка Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Кузнєцової О. Ю., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Позов мотивовано тим, що відповідно до договорів дарування від 04 грудня 2015 року йому на праві власності належить житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому змінено поштову адресу зазначеного житлового будинку на АДРЕСА_1.

На підставі рішення Миргородської міської ради від 11 листопада 2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 грудня 2016 року йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_5, який проживає в АДРЕСА_2, створює йому перешкоди в користуванні належними йому об'єктами нерухомості, забороняючи та перешкоджаючи у користуванні проїздом до них.

Позивач просив усунути перешкоди в користуванні належними йому на праві власності житловим будинком з надвірними побудовами та земельною ділянкою площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії по перешкоджанню йому в користуванні проїздом до них.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів вчинення відповідачами будь-яких дій по перешкоджанню йому у користуванні земельною ділянкою та розміщеними на ній будівлями, зокрема у користуванні проїздом до них. Невизнання відповідачами у судовому засіданні права позивача на користування проїздом не створює реальних перешкод позивачу у користуванні його власністю та не може бути усунуте судом.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване недоведеністю позивачем факту здійснення відповідачами перешкод у користуванні належним йому майном.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення йогопозову.

Касаційна скарга мотивована відсутністю іншого способу облаштувати проїзд до належного позивачу будинку, окрім проїзд по земельній ділянці, яка належить Миргородській міській раді Полтавської області. Суд апеляційної інстанції не обґрунтував свої висновки стосовно усіх доводів позивача.

У березні 2018 року ОСОБА_6 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що правовий статус спірної земельної ділянки не визначено. Позивач не довів факту здійснення відповідачами перешкод у користуванні належним йому майном. Проїзд на земельну ділянку позивача технічно неможливий, окрім встановлення сервітуту, про що останній не ставив питання.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що згідно з договорами дарування від 04 грудня 2015 року ОСОБА_7 придбав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1. Вказані будівлі розташовані на земельній ділянці Миргородської міської ради Полтавської області, площа якої не зазначена.

Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 10 лютого 2016 року № 88 змінено поштову адресу вказаного житлового будинку з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1

На підставі рішення Миргородської міської ради Полтавської області від 11 листопада 2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 грудня 2016 року, позивачу належить земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22-23).

Згідно з описом меж до кадастрового плану цієї земельної ділянки між точками Е та А вказана земельна ділянка межує з землями Миргородської міської ради Полтавської області - проїздом. Довжина цієї межі - 1,1 м. Така ж інформація наведена в кадастровому плані, що міститься в проекті землеустрою, щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_7 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).

Відповідач ОСОБА_6 є власником сусіднього будинку по АДРЕСА_2 у якому проживає відповідач ОСОБА_5.

Відповідно до статей 3, 4 ЦПК України 2004 року кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно із статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Звертаючись з цим позовом до суду, позивач стверджував, що відповідачі систематично перешкоджають йому користуватись проїздом до належного йому будинковолодіння.

Однак на підтвердження цих обставин позивач не надав доказів, що земельна ділянка, яка позначена на кадастровому плані від точки Е до точки А, є проїздом, яким відповідачі перешкоджають користуватись (а.с.12).

Так, матеріали справи не містять викопіювання з генерального плану м. Миргорода чи іншої містобудівної документації, яка б містила інформацію про існування проїзду загального користування між будинковолодіннями по АДРЕСА_3

Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Миргородському районі Полтавській області від 20 вересня 2017 року земельна ділянка, яка зазначена на доданому кадастровому плані від Е до А, згідно із Державним земельним кадастром не сформована, код цільового призначення проїзду відповідно до наказу Держкомзему від 23 липня 2010 № 548 не визначався (а.с. 138).

Як вбачається з листа Миргородської міської ради від 01 червня 2017 року цією радою не приймалось рішення стосовно утворення проїзду загального користування за адресою: АДРЕСА_4. Відповідно до затвердженої містобудівної документації «Генеральний план міста Миргорода Полтавської області» та «План зонування території міста Миргорода», затвердженого рішенням сорок другої сесії міської ради шостого скликання від 28 березня 2014 року № 10, земельна ділянка, яка вказана у схематичному плані земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_2, знаходиться в зоні садибної житлової забудови (а с. 71).

Листом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 19 серпня 2017 року повідомлено, що якщо землі будь-якої категорії рішенням відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування віднесено до земель загального користування, їм відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затверджених наказом Держкомзему України від 23 липня 2010 року № 548, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01 листопада 2010 року за № 1011/18306, присвоюється код цільового призначення (18.00) (а.с. 139-141).

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що позивач в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не надав доказів вчинення відповідачами будь-яких дій, які б свідчили про здійснення ними перешкод у користуванні належній йому земельній ділянці та розміщеними на ній будівлями, зокрема у користуванні проїздом до них.

Обґрунтованим є також висновок судів про те, що земельна ділянка, яку позивач вважає проїздом загального користування, не може бути використана як проїзд до будинку по АДРЕСА_1, оскільки відповідно до пункту 3.22 Державних будівельних норм 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44 (із змінами), до житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин, а межа між цією земельною ділянкою і земельною ділянкою позивача становить 1,1 м, що унеможливлює проїзд будь-якого автотранспорту на земельну ділянку позивача, а отже і дотримання вказаних будівельних норм.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суди правильно визначились із характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_7 за недоведеністю.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта