Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 355/162/17

провадження № 61-32514св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп»,

представник позивача - Січевич Ірина Миколаївна,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» на рішення Апеляційного суду Київської області

від 07 вересня 2017 рокуу складі колегії суддів: Верланова С. М., Приходька К. П., Таргоній Д. О.,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» (далі - ТОВ «Орлан-Транс-Груп») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 11 травня 2016 року ОСОБА_5 було прийнято на роботу до Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» на посаду водія. Виконуючи свої трудові обов'язки, відповідач неодноразово перебував у службових відрядженнях в межах України та за кордоном, у зв'язку з чим йому були видані пластикові картки товариства з обмеженою відповідальністю

«Вог Рітейл», які призначені для заправки дизельним пальним транспортних засобів. Зазначав, що під час виконання чергових перевезень на автопоїзді ОСОБА_5 допускав перевитрати пального, чим завдав позивачу збитки на загальну суму 89 699,53 грн. Наказом від 10 жовтня 2016 року відповідача було звільнено з 12 вересня 2016 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що відповідач завдані позивачу збитки у розмірі

89 699,53 грн не відшкодував, з урахуванням викладеного, ТОВ «Орлан-Транс-Груп»просило суд стягнути з ОСОБА_5 на свою користь збитки у розмірі

89 699,53 грн.

Заочним рішенням Баришівського районного суду Київської області

від 22 травня 2017 року позов ТОВ «Орлан-Транс-Груп»задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» заборгованість у розмірі 89 699,53 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач перебуваючи у службовому відрядженні допустив перевитрату пального, яка повинна бути відшкодована.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2017 року заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 22 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Орлан-Транс-Груп» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів наявності вини та умисного заподіяння відповідачем матеріальної шкоди

ТОВ «Орлан-Транс-Груп», що є обов'язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива.

У жовтні 2017 рокуТОВ «Орлан-Транс-Груп» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач зобов'язаний був використовувати одержане пальне, контролювати його кількість, дотримуватися вимог щодо місця заправки автомобіля, залежно від того, на території якої держави знаходився автомобіль. Крім того, від підписів на дорожніх листах та роздруківках до них відповідач ухилявся, оскільки такі підписи свідчили б про визнання ним своєї вини.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України ця справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що наказом від 11 серпня 2010 року № 45 Львівською філією

ТОВ «Орлан-Транс-Груп» затверджено базову лінійну норму витрати палива та коефіцієнт на виконання транспортної роботи для вантажних автомобілів, а наказом від 08 червня 2015 року № 29 ТОВ «Орлан-Транс-Груп» впроваджено єдині правила заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання, порушення відповідачем яких позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Судами не встановлено, що ОСОБА_5 був ознайомлений з вказаними вище наказами і таких доказів позивач відповідно до вимог статей 57, 60 ЦПК України суду не надав.

Крім того, наказ від 11 серпня 2010 року № 45 «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» не відповідає положенням наказу Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 143 «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» встановлено витрати дизельного палива - від 0,55 л до 1,3 л на

100 ткм, а згідно з наказом позивача від 11 серпня 2010 року Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» встановлено норму витрат дизельного палива - 0,45 л/100 ткм.

Крім того, у наказі Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року

№ 43 встановлено такі види норм витрат палива, а саме: базову лінійну норму автомобіля на 100 км; норму на виконання транспортної роботи (враховує додаткові витрати палива при русі автомобіля з вантажем) на 100 ткм; норму на одну тону спорядженої маси; норму на їзду з вантажем; базову норму на роботу автономного обігрівача - на одну годину його роботи. Також встановлено тимчасові норми витрат палива і мастильних матеріалів з відповідними коефіцієнтами коригування по відношенню до базової лінійної норми.

Пунктом 3.1 вказаного наказу передбачено такі коефіцієнти коригування у таких випадках: робота у нічний час, у гірській місцевості та на маршрутах з особливим рельєфом, експлуатація автотранспорту на маршрутах з горбистим рельєфом, робота в міських умовах, робота у холодну пору.

Однак, наказом від 11 серпня 2010 року № 45 «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» не передбачено таких коригуючих коефіцієнтів, а також додаткові витрати пального на роботу автомобільного транспорту у холодну пору року, у гірській місцевості або на маршрутах з горбистим рельєфом, на роботу в міських умовах, занижено норму витрат дизельного пального на виконання транспортних робіт.

Також на перевитрати пального впливає ряд чинників: робота в гірській місцевості та/або на маршрутах з горбистим рельєфом, на дорогах зі складним планом, в міських умовах, із частими зупинками, яка потребує зниження швидкості, поїздка на автомобілі з тривалим строком експлуатації, швидкість руху автомобіля, стан автомобільних доріг, технічний стан автомобіля та паливної системи.

З подорожніх листів встановлено, що відповідач працював у складних дорожніх умовах (в гірській місцевості, на маршрутах з горбистим рельєфом, на дорогах зі складним планом, в міських умовах). Вантажний автомобіль, на якому він здійснював перевезення, експлуатується тривалий час.

Позивачем не надано доказів про належний стан паливної системи вантажного автомобіля, на якому ОСОБА_5 здійснював перевезення, її технічну характеристику.

При визначенні розміру шкоди, зокрема по маршруту від 04 серпня 2016 року позивач вказав, що її розмір становить різницю між вартістю палива на Україні та у Молдові, однак дані факти позивачем не доведені.

Крім того, відповідач не підписував дорожні листи та звіти до них з розрахунками перевитрат пального, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, що свідчить про те, що відповідач не визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Надані позивачем акти, які складені комісією у складі начальника служби перевезень ОСОБА_7 та начальника колони автомобільної № 2 ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_5 не з`являвся для підписання подорожних листів та звітів до них з розрахунками перевитрат пального, також не свідчать про те, що відповідач визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Встановлено, що автомобіль, який використовував відповідач був обладнаний бортовим комп'ютером, який фіксував пройдений кілометраж та середні витрати палива на 100 км пробігу. Доказів того, що відповідач ухилявся від маршруту, вчинив будь-які інші порушення, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська