Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 749/57/16-ц

провадження № 61-10660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2016 року у складі судді Чигвінцева М. С. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Лакізи Г. П., Шевченка В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк» (далі - ПАТ «АБ «Експрес-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення процентів та пені за користування кредитом.

Позов мотивовано тим, що 25 вересня 2008 року між ПАТ «АБ «Експрес-Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 11 000 грн зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 26 % річних.

Судовим наказом Щорського районного суду Чернігівської області від 29 квітня 2010 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «АБ «Експрес-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2008 року в розмірі 7 999,72 грн та судові витрати.

Оскільки договірні правовідносини між сторонами не припинились і станом на 19 січня 2016 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором складає 3 834,41 грн з яких: 2 978,85 грн - сума простроченої заборгованості по нарахованим процентам, 855,56 грн - сума пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, позивач просив стягнути з відповідача цю заборгованість.

Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «АБ «Експрес-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з врахуванням судового рішення про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором законом не передбачено нарахування процентів за користування кредитом та неустойки. Позивачем пропущено строк позовної давності, який слід рахувати з дня отримання кредитором судового наказу про повне дострокове повернення суми кредиту.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року, відхилено апеляційну скаргу ПАТ «АБ «Експрес-Банк», рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що нарахування відсотків за користування кредитом поза строком дії кредитного договору не передбачено законом. Відмова у позові в частині стягнення пені є обґрунтованою з огляду на пропуск позивачем річного строку позовної давності, передбаченого статтею 258 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «АБ «Експрес-Банк» просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором не означає односторонньої відмови від договору та не припиняє зобов'язальних відносин між сторонами, а тому у кредитора виникло право стягувати суму, передбачену статтею 625 ЦК України. Оскільки останній платіж був сплачений ОСОБА_4 30 травня 2014 року, тому саме ця дата є початком перебігу позовної давності.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що оскільки позивач в односторонньому порядку змінив строк і порядок сплати всієї суми заборгованості за кредитом, то належним виконанням зобов'язання за договором є сплата всієї суми заборгованості, стягнутої за судовим наказом.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення першої та апеляційної інстанцій відповідають не в повній мірі.

Суди установили, що 25 вересня 2008 року між ПАТ «АБ «Експрес-Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 11 000 грн зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 26 % річних терміном на 24 місяці.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Судовим наказом Щорського районного суду Чернігівської області від 29 квітня 2010 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «АБ «Експрес-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2008 року в розмірі 7 999,72 грн та судові витрати.

Отже, банк скористався своїм правом на дострокове стягнення кредиту і в односторонньому порядку змінив строк виконання договору.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором від 25 вересня 2008 року, яка виникла після закінчення строку дії договору за період з 30 вересня 2011 року до 19 січня 2016 року та складає 3 834,41 грн з яких: 2 978,85 грн - сума простроченої заборгованості по нарахованим процентам, 855,56 грн - сума пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, звернувшись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення всієї суми заборгованості, банк змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором.

Враховуючи вищевикладене та наявність права позивача нараховувати проценти та пеню в межах строку кредитування, правильними є висновки судів про необґрунтованість вимог банку щодо стягнення процентів та пені, нарахованих поза межами такого строку.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, а тому суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог згідно із частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року, обґрунтовано їх не вирішували.

При цьому, дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог, суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності з огляду на те, що позовна давність може застосовуватись лише у тому разі, коли позов є доведеним.

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що у позивача було відсутнє право стягувати проценти та неустойку, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

За таких обставин, оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» задовольнити частково.

Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування кредитом та пені.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта