Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/19406/15-ц

провадження № 61-17014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення,

треті особи: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у складі судді Юзькової О. Л. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2017 року у складі суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн РРТ), треті особи: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що з 05 березня 2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера другої категорії сектору обліку фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерну РРТ. Наказом від 09 червня 2015 року її було звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Вказувала, що проведення скорочення можливе лише за умови попередньої згоди профспілкового органу за положеннями статті 43 КЗпП України, проте професійна спілка Концерну РРТ, яка була створена на підприємстві, не надавала своєї згоди на її звільнення з посади, адміністрація Концерну РРТ не зверталась до спілки, а тому її звільнення відбулось з порушенням вимог чинного трудового законодавства.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, просила визнати незаконним та скасувати наказ Концерну РРТ від 09 червня 2015 року № 25/ок про її звільнення з посади бухгалтера другої категорії сектору обліку фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерну РРТ у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників; поновити її на роботі на посаді бухгалтера другої категорії сектору обліку фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерну РРТ; стягнути з Концерну РРТ на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 червня 2015 року до 22 грудня 2015 року у розмірі 36 355 грн 69 коп. та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що професійну спілку Концерну РРТ було створено після прийняття рішення про звільнення позивача з посади у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників; під час попередження про звільнення позивач не повідомила про те, що є членом новоствореної профспілки, яка захищає права працівників Концерну РРТ.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відсутність звернення до профспілкової організації не є беззаперечною підставою для визнання звільнення незаконним. Також апеляційний суд зазначив, що відповідно до вимог частини дев'ятої статті 43 КЗпП України судом першої інстанції, враховуючи те, що розірвання трудового договору з позивачем проведено відповідачем без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, було надіслано запит до професійної спілки Концерну РРТ у якому, зокрема, було порушено питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1, на який було отримано відмову професійної спілки Концерну РРТ на звільнення позивача, яка недостатньо аргументована та не містить належного посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 або посилання на неврахування відповідачем фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивача було в установленому порядку повідомлено про майбутнє звільнення у зв'язку з скороченням посади бухгалтера другої категорії сектору фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності, та запропоновано переведення, за її згодою, на вакантні посади та професії. Професійною спілкою Концерну РРТ, членом якої є ОСОБА_1, було розглянуто питання щодо розірвання трудового договору, що відповідає положенням частини дев'ятої статті 43 КЗпП України, проте рішення профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованим, тому встановлені обставини справи не дають підстав для висновку, що звільнення позивача проведено з порушенням норм трудового законодавства.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що позивач перед звільненням не була членом професійної спілки Концерну РРТ. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки вказане рішення не містить оцінки отриманого на запит суду рішення професійної спілки про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, а висновки апеляційного суду про те, що вказане рішення є обґрунтованим є помилковим. Суд апеляційної інстанції надав не вірну оцінку пунктам 3.1, 3.2 Колективного договору. Доказів, що саме у Концерні РРТ повинно було відбутися скорочення чисельності адміністративно-управлінського персоналу підприємства, а також, що скорочення стосувалось саме позивача відповідачем надано не було.

У запереченні на касаційну скаргу Концерн РРТ зазначив про те, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги трудового законодавства. ОСОБА_1 була особисто попереджена про наступне вивільнення, їй були запропоновані вакантні посади для переведення, від яких вона відмовилась, про що було складено відповідний акт. Право встановлювати штатний розпис та чисельність працівників належить генеральному директору Концерну РРТ, на підставі пункту 6.6 Колективного договору та частини третьої статті 64 ГК України. На час прийняття рішення про скорочення штатної чисельності працівників ОСОБА_1 не була членом первинної профспілкової організації Концерну РРТ, у зв'язку з чим були відсутні підстави повідомляти її про скорочення чисельності працівників. Професійна спілка Концерну РРТ була створена зі статусом галузевої (не первинної), після прийняття рішення про скорочення позивача. Рішення установчих зборів та копію статуту професійної спілки Концерну РРТ було надано відповідачу після звільнення позивача, колективний договір про взаємні права та обов'язки з Концерном РРТ укладено не було. Крім того, позивач не повідомила відповідача, що є членом вказаної професійної спілки. Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що рішення професійної спілки Концерну РРТ про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

13 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що з 05 березня 2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера другої категорії сектору обліку фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерну РРТ.

Наказом Концерну РРТ від 09 квітня 2015 року «Про скорочення штату і чисельності працівників концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» у зв'язку з необхідністю оптимізації та удосконалення системи управління концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення вирішено 09 червня 2015 року ліквідувати сектор фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності та скоротити посаду бухгалтера другої категорії сектору фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерну РРТ.

Установлено, що ОСОБА_1 09 квітня 2015 року була повідомлена про наступне вивільнення та запропоновано їй вакантні на підприємстві посади. Відзапропонованих посад позивач відмовилась, про що складено відповідний акт.

Відповідно до наказу від 09 червня 2015 року № 25/ок ОСОБА_1 було звільнено з посади бухгалтера другої категорії сектору обліку фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерну РРТ у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України).

Згідно протоколу засідання профспілкового комітету професійної спілки Концерну РРТ від 12 березня 2015 року ОСОБА_1 було прийнято до членів профспілки.

Згідно з наказом від 16 квітня 2015 року Бориспільським міськрайонним управлінням юстиції прийнято рішення про легалізацію на відповідність заявленому статусу професійної спілки Концерну РРТ, включено до паперового реєстру об'єднань громадян за № 110. 16 квітня 2015 року державний реєстратор здійснив державну реєстрацію професійної спілки Концерну РРТ, отже остання зареєстрована як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Листом від 24 квітня 2015 року голови професійної спілки Концерну РРТ до керівництва Концерну РРТ було письмово доведено про утворення 12 березня 2015 році професійної спілки Концерну РРТ зі статусом галузевої, про затвердження статуту профспілки та обрання працівників Концерну РРТ до складу виборних органів, а також про те, що позивач є членом даної профспілки.

Указаний лист отриманий відповідачем 29 квітня 2015 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Проте відсутність звернення роботодавця до профспілкової організації з поданням про надання згоди на звільнення не є беззаперечною підставою для визнання такого звільнення незаконним.

Частиною 9 статті 43 Кодексу законів про працю України передбачено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

На виконання вимог частини дев'ятої статті 43 КЗпП України судом першої інстанції, враховуючи те, що розірвання трудового договору з позивачем проведено відповідачем без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, було надіслано запит до професійної спілки Концерну РРТ у якому, зокрема, було порушено питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1

Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету професійної спілки Концерну РРТ від 13 жовтня 2015 року відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1

Відмовляючи у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1, профспілковий комітет професійної спілки Концерну РРТ виходив із того, що Концерн РРТ грубо порушив вимоги частини другої статті 43, статті 49-4 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а саме: адміністрацією Концерну РРТ не надано до професійної спілки Концерну РРТ обґрунтованого письмового подання про розірвання трудового договору з ОСОБА_4; завчасно не надано професійній спілці Концерну РРТ інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення;не проведено консультації з професійною спілкою Концерну РРТ про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Згідно з частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 163цс14.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням висновку про право роботодавця звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Таким чином, встановивши, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності і штату працівників, позивача було попереджено про наступне вивільнення за два місяці та запропоновано вакантні на підприємстві посади з можливістю переведення на іншу роботу на цьому підприємстві, від яких вона відмовилась, а рішення професійної спілки про відмову у наданні згоди на звільнення позивача не містить належного правового обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки звільнення позивача відбулось із дотриманням трудового законодавства.

Доводи касаційної скарги про те, що рішення професійної спілки Концерну РРТ про відмову у надані згоди на звільнення позивача є обґрунтованим безпідставні. Суд апеляційної інстанції належним чином дослідив вказане рішення профспілкового комітету та надав правову оцінку вказаному рішенню у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами.

Так, відмова професійної спілки Концерну РРТ у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 обґрунтована тим, що адміністрація Концерну РРТ завчасно не надала профспілці інформацію про майбутні звільнення на підприємстві, проте у чому конкретно проявилися, та які порушення прав працівника були допущені роботодавцем, у вказаному рішенні не вказано.

Не заслуговують на увагу також доводи касаційної скарги про те, що відповідач не провів з професійною спілкою Концерну РРТ консультацій щодо майбутнього звільнення позивача, оскільки як встановили суди, наказ про скорочення займаної позивачем посади було видано до створення цієї професійної спілки.

Оцінка обґрунтованості рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 здійснена судом з урахуванням вищенаведених правових позицій Верховного Суду України.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем не надано доказів скорочення чисельності працівників на підприємстві спростовуються встановленими судами обставинами справи.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик