Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 662/329/16-ц

провадження № 61-30659 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 20 січня 2017 року у складі судді Тимченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бездрабко В. О., Кузнєцової О. А., Приходько Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 10 січня 2013 року ним за договором позики передано ОСОБА_2 160 000,00 грн, які відповідач зобов'язався повернути рівними платежами протягом шести років із сплатою

20 процентів річних від суми боргу.

У рахунок погашення боргу сторони погодили отримання позивачем орендної плати за договором оренди, належної відповідачеві земельної ділянки, укладеного з попереднім орендарем, після спливу строку дії якого, ОСОБА_2 зобов'язувався укласти з ним новий договір оренди земельної ділянки.

Однак відповідач самостійно отримував кошти за оренду земельної ділянки та всупереч досягнутої домовленості у 2015 року уклав договір оренди землі з іншою особою, оплату на повернення заборгованості за договором позики не здійснював.

Посилаючись на те, що відповідач протягом трьох років не виконує зобов'язання за договором позики, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики за три роки у розмірі 95 997,00 грн.

Рішенням Новотроїцького районного суд Херсонської області від 20 січня

2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики за три роки у розмірі 95 997,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики є обгрунтованими, підтверджені належними доказами, які в установленому порядку відповідачем не спростовані.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки відповідач, отримавши у позику грошові кошти, не виконав зобов'язання щодо повернення боргу шляхом сплати щорічних платежів та процентів.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, у якій він, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що сторони не погоджували виконання зобов'язання частинами, кінцевим терміном повернення позики є 27 грудня 2018 року. За таких обставин вважав, що позов пред'явлено передчасно, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про часткове виконання зобов'язання та сплати процентів за три роки.

Станом на момент розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

25 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника

ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 27 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 160 000 грн терміном на шість років з виплатою 20 процентів за договором позики щорічно.

На підтвердження укладення договору позики відповідачем складена відповідна розписка.

Позичальник зобов'язувався повернути позикодавцю суму боргу з урахуванням сплачених процентів протягом шести років, а у випадку відсутності такої можливості, за умови зняття мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення, зобов'язувався у рахунок погашення боргу та процентів безоплатно у першочерговому порядку передати ОСОБА_1 у приватну власність належну йому земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,33 га.

Сторони домовилися, що у випадку повернення боргу в розписці проставляється відмітка з вказівкою повернутої суми, що підтверджується двостороннім підписом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю правовою природою розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Сума винагороди визначена сторонами у формі «процентів річних» обумовлює нарахування указаного розміру процентів за кожен рік користування позиченими коштами.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом частини першої статті 529 ЦК України виконання зобов'язання частинами має бути встановлено договором, актами цивільного законодавства або випливати із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що відповідно до розписки ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти у розмірі 160 000,00 грн., терміном на шість років із сплатою 20 процентів від суми боргу кожного року. Зобов'язання щодо повернення грошових коштів не виконав, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики за три роки є обгрунтованими.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 20 січня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 05 липня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик