Справа №489/701/16-ц 22.01.2018
Провадження №22-ц/784/65/18
Єдиний унікальний номер судової справи: 489/701/16 - ц
Категорія -27 Номер провадження: 22-ц/784/65/18
Доповідач апеляційної інстанції: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

22 січня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Самчишиної Н.В.

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

з участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

- відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2017 року, ухвалене головуючим суддею - Кирильчуком О.І. в м. Миколаєві, в приміщенні цього ж суду, вступна та резолютивна частини якого проголошена 06 листопада 2017 року у відсутності учасників справи о 15 год. 05 хв., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

установила:

10 лютого 2016 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» або банк) звернулося з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В позові зазначено, що 28 травня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір № 014/08-112/79207, та до нього Додаткові угоди № 1 від 10 липня 2009 року, № 2 від 22 листопада 2010 року, № 014/08-112/79207/81 - 1 - 0 - 00/17733 від 03 квітня 2015 року та № 014/08-112/79207/81 - 1 - 0 - 00/17735 від 03 квітня 2015 року, на загальну суму кредиту 398 894 грн. 46 коп. Одночасно на забезпечення виконання кредитних зобов'язань укладено іпотечний договір між банком та ОСОБА_4 від 28 травня 2008 року, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, заставною вартістю 160 807 грн. 00 коп.

Посилаючись на порушення ОСОБА_3 кредитних зобов'язань та виникнення станом на 20 січня 2016 року заборгованості у загальному розмірі 455 095 грн. 99 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 398 694 грн. 46 коп., заборгованість по сплаті відсотків - 56 401 грн. 53 коп., банк просив достроково стягнути вказану кредитну заборгованість з ОСОБА_3 та звернути стягнення на заставлене майно за іпотечним договором шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_3 посилалась, як на відсутність коштів погасити кредит, так і те, що предмет іпотеки є єдиним її житлом.

-2-

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_4 посилалася на те, що квартира є єдиним її житлом. Крім того вказувала про відсутність збитків іпотекодержателя та те, що одночасне стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки призводить до подвоєння сум заборгованості.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/08-112/79207 від 28 травня 2008 року в розмірі 455 095 грн. 99 коп.

В рахунок погашення кредитної заборгованості в розмірі 455 095 грн. 99 коп., звернуто стягнення на вищезазначений предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації в розмірі 348 000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку по 3 413 грн. 22 коп. судового збору та по 1 500 грн. 00 коп. витрат на проведення судової експертизи.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду в частині звернення стягнення на квартиру та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку в цій частині залишити без задоволення, а в решті рішення суду залишити без змін.

Представник позивача посилаючись на обґрунтованість апеляційної скарги просив залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що визнання відповідачем ОСОБА_3 позову не суперечить закону, тому дійшов висновку, що ці позовні вимоги підлягають задоволенню. І в цій частині рішення суду не оскаржується.

Ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання, а тому дійшов висновку, що задоволення вимог про стягнення заборгованості одночасно із зверненням стягнення за предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення. При цьому суд звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах за ціною 348 000 грн., визначеною у висновку судової оціночно-технічної експертизи, складеного 19 травня 2017 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 28 травня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір № 014/08-112/79207, та до нього Додаткові угоди № 1 від 10 липня 2009 року, № 2 від 22 листопада 2010 року, № 014/08-112/79207/81 - 1 - 0 - 00/17733 від 03 квітня 2015 року та № 014/08-112/79207/81 - 1 - 0 - 00/17735 від 03 квітня 2015 року, на загальну суму кредиту 398 894 грн. 46 коп.

На забезпечення виконання кредитного зобов'язання укладено іпотечний договір між банком та ОСОБА_4 від 28 травня 2008 року, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, заставною вартістю 160 807 грн. 00 коп.

Позичальник неналежно виконувала обов'язки за кредитним договором щодо погашення кредиту, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банка станом на 20 січня 2016 року становить 455 095 грн. 99 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 398 694 грн. 46 коп., заборгованість по сплаті відсотків - 56 401 грн. 53 коп.

-3-

Вимога позивача про усунення порушення основного зобов'язання, залишена відповідачами без задоволення.

Звертаючись до суду з позовом, банк просив одночасно стягнути з ОСОБА_3 кредитну заборгованість та звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю ОСОБА_4

Згідно з ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч. 1 ст.7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі ст.599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України (в редакції чинній на час вирішення справи судом) суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року (справа № 6-1080цс15).

-4-

Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно із стягненням заборгованості за кредитним договором, що не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, правильним.

Крім того, суд першої інстанції вірно врахував положення ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

На думку колегії суддів, визначений судом спосіб реалізації предмета іпотеки по суті із зазначеним банком в позові, не є виходом суду за межі позовних вимог, оскільки згідно положень ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Тому вважати, що суд на власний розсуд визначив спосіб реалізації предмета іпотеки неможна.

Крім того, виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми ст.39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України (в редакції на день ухвалення рішення) й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України вже сформулював у постановах від 08 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16), від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15, 6-63цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 07 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 04 листопада 2015 року (№ 6-340цс15), 03 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15).

-5-

За таких обставин висновок суду першої інстанції про задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки із визначенням початкової ціни реалізації нерухомого майна в розмірі 348 000 грн. згідно наявного в матеріалах справи висновку № 125-028 судової оціночно-технічної експертизи від 19 травня 2017 року, є вірним.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів, то рішення суду першої інстанції в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки воно ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішенняЛенінського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст виготовлено 23 січня 2018 року.