Справа № 489/2955/18
Провадження № 22-ц/4812/99/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Бондаренко Т.З.,

суддів - Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача Гаврилка О.О.

відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 25 липня 2018 року під головуванням судді - Тихонової Н.С. в приміщені того ж суду по справі за позовом

Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

до

ОСОБА_2

про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

В травні 2018 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позивач зазначав, що з 23 березня 2017 року ОСОБА_2 був звільнений з посади заступника начальника команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було зменшено суму стягнення з 71 758 грн. 66 коп. до 67 701 грн. 15 коп., а в частині поновлення останнього на роботі залишено в силі. 5 лютого 2018 року відповідача було переведено на посаду заступника начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму. Після виконання рішення позивачу стало відомо, що за період з 25 квітня 2018 року по 5 лютого 2018 року відповідач перебував на обліку як безробітній в Інгульському центрі зайнятості, яким останньому було сплачено допомогу по безробіттю в розмірі 55335 грн. 55 коп. Вказана сума позивачем перерахована Інгульському центру зайнятості на його вимогу. Така сума є переплатою для працівника, якого поновлено на роботі та підлягає поверненню як безпідставно отриманні кошти.

Посилаючись на наведене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 55 335 грн. 55 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 55 335 грн. 55 коп. Розподілено судовий збір.

Вказане рішення суд мотивував тим, що у зв'язку з поновленням відповідача на роботі за рішенням суду позивачем сплачено Центру зайнятості кошти, які сплачувались відповідачу як безробітному, проте, останній кошти позивачу, як безпідставно отримані не повернув.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилався відповідач на те, що отримана ним сума по безробіттю не є безпідставно набутим майном, для отримання вказаної виплати відповідач не надавав не правдивих відомостей, оскільки поновлення відповідача на роботі відбулося через незаконний наказ керівника підприємства, саме він за трудовим законодавством має нести відповідальність за надмірно сплачені кошти підприємством, таке ж передбачено і Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а щодо стягнення з працівників надмірно сплачених сум то ч. 2 ст. 445 ЦПК України не допускається повороту виконання.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу позивач посилався на те, що після поновлення на роботі відповідача підстави для виплати допомоги відпали, проте в зв'язку з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу останній отримав подвійну оплату, а підприємство, повернувши кошти виплачені Центром зайнятості, поніс подвійне фінансове навантаження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до наказу № 134/о від 23 березня 2017 року про припинення трудового договору виданого Миколаївською філією державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було звільнено ОСОБА_2 з посади заступника начальника команди, з структурного підрозділу служби загальної охорони та режиму, загін загальної охорони, команда охорони на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року ухваленим за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_2 було поновлено на роботі та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 71 758 грн. 66 коп.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, зменшено суму стягнення з 71 758 грн. 66 коп. до 67 701 грн. 15 коп., в іншій частині рішення залишено без змін.

Із змісту вказаних судових рішень вбачається, що суму стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу було обраховано за період з 24 березня по 13 грудня 2017 року.

На виконання вказаних судових рішень відповідачем видано наказ № 46/о від 5 лютого 2018 року про поновлення ОСОБА_2 на роботі (а.с.26).

Наступним наказом № 49/о від 6 лютого 2018 року Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» призначено ОСОБА_2 на посаду пожежного команди пожежної охорони служби пожежної та техногенної безпеки, з оплатою згідно штатного розпису зі збереженням його попереднього середнього заробітку протягом двох тижнів з дня переведення, відповідно до ст. 114 КЗпП України (а.с.27).

З довідки виданої головним бухгалтером підприємства, відповідачу нараховано та виплачено кошти за час вимушеного прогулу за наказом № 46/О від 5 лютого 2018 року в розмірі 67 701 грн. 15 коп. (а.с.29).

12 лютого 2018 року Інгульський районний центр зайнятості звернувся до позивача по справі з листом-претензією № 06-376, в якому зазначав про те, що в зв'язку зі звільненням з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, ОСОБА_2 в період з 25 квітня 2017 року по 5 лютого 2018 року перебував на обліку Інгульського районного центру зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, яка становила загальну суму 55335 грн. 55 коп. В зв'язку з поновленням ОСОБА_2 на роботі на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року, відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» Інгульський районний центр зайнятості просив перерахувати йому виплачену працівнику суму допомоги по безробіттю (а.с. 34).

Платіжним дорученням за № 261 від 16 березня 2018 року Миколаївська філія державного підприємства «Адміністрація морських портів України» перерахувала на рахунок Інгульського центру зайнятості грошові кошти в розмірі 55 335 грн. 55 коп. (а.с. 37).

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи, що встановлено ч. 1 ст. 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Застрахованою особою відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 вказаного Закону є суб'єкти страхування на випадок безробіття - застраховані

особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх

сімей та інші особи, страхувальники та страховик

Згідно ч.4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відповідно до п. 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007, № 219 «Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних» громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили. Повернення виплачених безробітному коштів здійснюється відповідно до частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Із аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що відповідач, як застрахована особа, відповідно до положень наведеного закону, в зв'язку із звільненням за скороченням штату отримував допомогу по безробіттю. Виплата вказаної допомоги буде припинена в зв'язку з його поновленням на роботі.

За такого, допомога по безробіттю відповідачем, як застрахованою особою, отримана відповідно до наведених вимог закону.

Тому, висновки районного суду, що отримані відповідачем кошти по безробіттю від Інгульського районного центру зайнятості є безпідставно отриманими коштами, є помилковими. Безпідставним є посилання в рішенні суду на положення ст. 1212 ЦК України, оскільки вказана норма регулює відносини з набуття майна без достатньої правової підстави за рахунок іншої особи, тоді як в даній справі відповідач отримав спірні кошти саме на підставі діючого закону, а позивач у даних відносинах не є особою за рахунок якої ці кошти отримані.

Повернення позивачем сплачених робітнику коштів Інгульському районному центру зайнятості також передбачено наведеним законом, тоді як цей закон, а саме Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не передбачає право роботодавця на регрес не стягнення коштів з працівника.

Відповідно до положень п. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено перелік умов на підставі яких може відбутися процедура повернення суми виплаченого забезпечення застрахованій особі, якими є умисне невиконання цією особою обов'язків та зловживання ними.

Проте таке право надано відповідному Центру зайнятості, а не роботодавцю.

Як слідує з листа-претензії Інгульського районного центра зайнятості на адресу роботодавця, позивача у справі, підстав для запровадження такої процедури немає.

Безпідставним також є посилання в рішенні районного суду на п. 32 Постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога за тимчасовою непрацездатністю, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Так, вказані роз'яснення в наведеній Постанові Пленуму Верховного Суду України зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема, ч. 3 ст. 117 КЗпП України в редакції діючій на час надання таких роз'яснень. Однак на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2015 року «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» ця норма закону виключена.

Такий правовий висновок міститься в постанові ВСУ від 22 листопада 2017 року у справ № 6-1660цс16.

Правовідносини сторін у даній справі ґрунтуються на нормах КЗпП України, якими в тому числі і передбачена матеріальна відповідальність працівника, проте позов ґрунтується на інших підставах.

Відповідно до положень п. 4 ст. 376 ЦПК України, встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що вирішуючи спір у даній справі судом застосовано норму матеріального права, яка не підлягає застосуванню, оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, нормами якої встановлено порядок розподілу судових витрат, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений останнім при подачі апеляційної скарги в сумі 2643 грн.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення у справі.

В задоволенні позову Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2643 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 26 листопада 2018 року.

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Т.В. Крамаренко