Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 495/8904/15-ц

провадження № 61-22654св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що відповідно до розписки від 30 березня 2012 року відповідачі у справі взяли у неї в борг грошові кошти у розмірі 40 000,00 доларів США та зобов'язалися їх повернути до червня 2012 року.

Однак, у зв'язку із невиконанням відповідачами своїх зобов'язань, у них виникла заборгованість у розмірі 1 598 102,90 грн, з яких: 955 384,00 грн - сума основного боргу за договором позики, 98 150,00 грн - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та 544 568,90 грн - втрати від інфляції.

Враховуючи наведене, позивач просила стягнути з відповідачів суму боргу за договором позики з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції у вищезазначеному розмірі.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 598 102,90 грн, з яких: 955 384,00 грн - сума основного боргу за договором позики, 98 150,00 грн - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та 544 568,90 грн - втрати від інфляції. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення боргу. Відмовляючи у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності, суд виходив із того, що про порушення своїх прав позивач дізнався у грудні 2012 року, оскільки з травня по грудень 2012 року відповідачі під час особистих зустрічей та в телефонній розмові обіцяли повернути борг.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідачі не повернули ОСОБА_3 отримані у неї в борг кошти у розмірі 40 000,00 доларів США, внаслідок чого права останньої порушені, проте позивач у визначений законом строк позовної давності не звернулася до суду за захистом своїх прав.

У червні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року, в якій просила скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно обчислив строк позовної давності, оскільки він розпочався у червні 2012 року, а не так як зазначив апеляційний суд, що до червня 2012 року закінчився для позивача строк звернення до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України.

Судом встановлено, що 30 березня 2012 року між сторонами у справі укладений договір позики (у вигляді розписки), відповідно до умов якого ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 отримали у ОСОБА_7 суму коштів у розмірі 40 000,00 доларів США та зобов'язалися їх повернути до червня 2012 року.

Відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання та не повернули позивачу кошти у визначений договором строк - до червня 2012 року, тобто з цього часу позивачу стало відомо про порушення її прав відповідачами у справі.

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальниками зобов'язань за договором позики (розпискою), позовна давність за вимогами про повернення коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку їх повернення, в даному випадку строк позовної давності звернення до суду розпочався з червня 2012 року, оскільки у зазначений строк відповідачі не повернули позивачу кошти, і саме з цього часу остання дізналася про порушенні своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

Наведені позивачем доводи про обіцянки відповідачів щодо повернення їй суми боргу не є тими обставинами, які свідчать про вчинення відповідачами дій, які відповідно до закону є підставами для переривання строку позовної давності, докази про визнання відповідачами боргу в матеріалах справи відсутні.

Строк звернення до суду із зазначеним позовом розпочався з червня 2012 року, із позовом до суду ОСОБА_3 звернулася в грудні 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачі до винесення рішення судом першої інстанції звернулися до суду із заявами про застосування строків позовної давності, позивач не зверталася до суду із заявою про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Позовна давність може бути застосована лише, якщо вимоги про захист порушених прав або інтересів є обґрунтованими, у разі необґрунтованості таких вимог, вони не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

В даному випадку позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно обчислив строк позовної давності, зазначивши, що він закінчився до червня 2012 року, не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення лише з формальних підстав.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, належним чином оцінивши подані сторонами докази, правильно виходив із того, що позивачем пропущено строк звернення до суду із зазначеним позовом, обставин, які б були підставами для переривання строку позовної давності не встановлено.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик