Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/14989/16-ц

провадження № 61-27163св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року у складі судді Яровенко Н. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного між відповідачами 21 березня 2016 року, недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у спільній частковій власності її, її чоловіка ОСОБА_7, сина ОСОБА_8 та дочки ОСОБА_5, яка 21 березня 2016 року подарувала свою частину квартири ОСОБА_6

В обґрунтування вимог зазначала про те, що договір дарування укладений дочкою на вкрай невигідних умовах з метою придбання наркотичних засобів чи психотропних речовин, відсутність вживання яких у неї завжди викликає розлади психіки. Фактично це був договір-купівлі продажу, оскільки в цей же день між відповідачами укладено договір позики на суму 142 тис. грн. Укладання двох договорів в один день почергово на думку позивача викриває приховану форму плати за продаж позичальником відповідачу частини квартири у формі дарування, що є істотним дефектом юридичної природи договору дарування і підставою для визнання його недійсним, оскільки вона має переважне право на купівлю цієї частини квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела наявність впливу тяжких обставин та вкрай невигідних умов при укладанні спірного договору дарування.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права. Наявність боргу та укладання договору дарування, який позивач вважає договором купівлі-продажу, а також той факт, що частина квартири відчужена відповідачем, у зв'язку з необхідністю придбання наркотичних засобів, не може свідчити про недійсність оспорюваного правочину з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій 02 жовтня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року.

Касаційна скарга мотивованатим, що рішення судів є незаконними і необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. ОСОБА_5 страждає від тяжкої наркотичної залежності, виявляє психічні та поведінкові розлади. Договір, за яким обдарований вчиняє на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування. Оскільки в цей же день та цим же нотаріусом було посвідчено і договір позики, за умовами якого ОСОБА_6 передала ОСОБА_5 грошові кошти, тому оспорюваний договір є оплатною угодою про відчуження частини квартири, який порушує переважне право ОСОБА_4 на купівлю частки в праві спільної часткової власності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечень/відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Суди встановили, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 17 лютого 2012 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в рівних частках.

21 березня 2016 року ОСОБА_5 уклала договір дарування, за умовами якого належну їй частину зазначеної квартири подарувала ОСОБА_6

Посилаючись на недійсність договору дарування, позивач стверджувала, що він укладений ОСОБА_5 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Крім того, укладання в один день договору позики і договору дарування викриває приховану форму договору купівлі-продажу. ОСОБА_5 фактично продала ОСОБА_6 свою частину квартири, що порушило переважне право позивача на купівлю частини квартири.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 233 ЦК Україниправочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої саме для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Для кваліфікації правочину за статтею 233 ЦК Українинеобхідні наявність двох зазначених вище умов, доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином.

Висновок судів про те, що необхідність придбання наркотичних засобів не є тяжкою в розумінні статті 233 ЦК України обставиною, під впливом якої ОСОБА_5 вчинила правочин, є правильним.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця.

Правило зазначеної норми регламентує переважне право співвласника у разі продажу частини у праві спільної часткової власності і не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникають з договору дарування.

Суди встановили, що 21 березня 2016 року між ОСОБА_5 (позичальник) та ОСОБА_6 (позикодавець) укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передала у власність позичальнику 142 тис. грн на строк до 21 вересня 2016 року та поверненням відповідно до графіку.

Оскільки ОСОБА_6 за договором позики надала ОСОБА_5 грошові кошти у борг, які остання мала повернути позикодавцю в установлений договором строк, підстави вважати, що грошові кошти були передані за продаж частини квартири, відсутні.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 страждає від тяжкої наркотичної залежності, виявляє психічні та поведінкові розлади суд до уваги не бере, оскільки позивач як на підставу недійсності договору дарування не вказує на те, що ОСОБА_5 у момент укладання оспорюваного правочину не могла розуміти значення своїх дій.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. І. Крат