Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.10.2018 Справа №607/12902/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Осів І.В., представника позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за нею права власності на ? квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що з 16 березня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2014 року шлюб між ними розірвано. За час подружнього життя сторонами за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу набуто спірне майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, однак відповідач у спірну квартиру її не впускає, у зв'язку з чим вона змушена разом із неповнолітнім сином винаймати квартиру. Домовленості про добровільний розподіл майна, що є у спільній сумісній власності, між ними не досягнуто. Посилаючись на наведене, просить задовольнити позов.

Ухвалою судді від 11 липня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання на 31 липня 2018 року.

Протокольною ухвалою суду від 20 вересня 2018 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 10 жовтня 2018 року.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 березня 2002 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2014 року.

Як вбачається з договору купівлі-продажу серії ВАС № 213463 від 25 грудня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Темніковою С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 4-4068, ОСОБА_2 купив в ОСОБА_5 однокімнатну квартиру під АДРЕСА_1.

Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована міським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 і записана в реєстрову книгу № 27 за реєстровим № 12272 04 січня 2003 року.

Тобто, майно набуте відповідачем у власність під-час спільного подружнього життя з ОСОБА_3

Окрім того, встановлено, що у шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданим 29 грудня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області.

З довідки від 27 червня 2018 року, виданої ДП «Авторитет Плюс» ПП «Східний масив», встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, разом з нею зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (син).

Суд, розглянувши справу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки спірну квартиру АДРЕСА_1 було придбано в 2002 році, тому для визначення правового режиму придбаного майна у спорі підлягають до застосування норми Кодексу про шлюб і сім'ю від 20 червня 1969 року, який був чинний на час набуття сторонами спірного майна, оскільки Сімейний кодекс України від 10 січня 2002 року набрав чинності 01 січня 2004 року.

Від-так, згідно ст. 22 КпШС майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Стосовно порядку поділу майна, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, застосуванню підлягають норми Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин з поділу такого майна.

Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тлумачення статті 22 КпШС (аналогічна змісту ст. 60 СК України) свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в Постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Отже, враховуючи те, що відповідачем не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а саме - квартири АДРЕСА_1, а навпаки - позов визнано, судом встановлено, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін та їх частки визнаються рівними.

Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають до задоволення шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, як на частку майна, нажитого подружжям за час шлюбу.

Окрім того, враховуючи те, що позов задоволено, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову про поділ майна подружжя.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 89, 141, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 368, 369 Цивільного кодексу України, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст. 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Головуючий суддяВ. М. Позняк