Справа № 725/1859/18
Провадження № 2/344/3295/18
У Х В А Л А

19 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді - Татарінової О.А.,

за участі секретаря Бухвак І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТРАНС ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області знаходиться цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТРАНС ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту у розмірі 234076 гривень 12 копійок.

В судовому засіданні представник позивача просив розглянути подану заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, а саме: грошові кошти, рухоме та нерухоме майно (1/2 частки квартири № 14, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Перемоги, 173), що належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. А також обмежити право виїзду ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України шляхом тимчасової відмови йому у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, тимчасового затримання або вилучення паспорта, якщо він був виданий раніше.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частиною 1 статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1 та 2 частини 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суддя має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Заявник в заяві зазначив, що відповідач навмисно не здійснює виконання зобовязань за кредитним договором щодо погашення суми боргу, у будь-який спосіб ухиляється від виконання обовязків, покладених на нього кредитним договором, користується даним майном та не дає можливості перевірити стан, в якому перебуває заставне майно. Дані обставини свідчать про ухилення відповідачем від виконання взятих на себе зобовязань. А тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Представник позивача зазначив у заяві, що невжиття заходів забезпечення позову матиме наслідком неможливість виконання рішення суду, однак, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надав.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вимога позивача про накладення про накладення арешту на майно відповідача, а саме: грошові кошти, рухоме та нерухоме майно не відповідає вимогам ч.3 ст.150 ЦПК України.

Крім того, представник позивача повідомив суд, про врегулювання спору миром, що на думку суду не може свідчити про ухилення відповідача від виконаня зобовязання за договором.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; пункт 2 виключено, 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобовязань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; пункти 5-8 виключені, 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (ч.3 ст.6 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»).

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікований ЗУ 11 вересня 1997 року) та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдувальні суспільним інтересам в демократичному суспільстві. Виконання будь-якого рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, якою гарантовано право на справедливий суд, що включає в себе обов'язкове виконання судового рішення.

Посилання представника позивач на п. 2 ч. 1 та ч. 4 ст. 6 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» не може бути прийнято до уваги, оскільки дані норми виключені, на підставі Закону N 888-VIII ( 888-19 ) від 10.12.2015 та Закону N 1474-VIII ( 1474-19 ) від 14.07.2016.

Отже, нормами ст.150 ЦПК України встановлено види забезпечення позову, серед яких відсутній вид забезпечення позову як тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України, оскільки таке обмеження є самостійним процесуальним питанням, повязаним з виконанням судових рішень у цивільних справах і врегульований статтею 441 ЦПК України, а тому клопотання не підлягає задоволенню, оскільки тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України в порядку застосування засобу забезпечення позову не може вважатись таким, що застосоване на передбачених законом підставах.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити, оскільки суду не подано переконливих доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, та доказів про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

На підставі наведеного, заява представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Одночасно суд роз'яснює, що ця відмова не позбавляє позивача на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України.

Керуючись ст. ст.149-150, 153, 258, 260 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви представника ТзОВ «Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» про забезпечення позову відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до апеляційного суду Івано-Франківської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя О.А.Татарінова