ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 643/14082/15-ц

провадження № 61-4498св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Завод «Електроважмаш»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Ференчук О. В., та рішення апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бурлаки І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду до Державного підприємства заводу «Електроважмаш» (далі - Завод «Електроважмаш») про стягнення заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою строків її виплати та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 15 серпня 2011 року. За період з березня 2013 року по листопад 2014 року йому не нараховано та не сплачено заробітну плату, не проведено утримання соціального внеску та податку з доходів.

Тривала невиплата заробітної плати призвела до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя через відсутність коштів для нормального існування, тому він був вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Позивач просив зобов'язати відповідача перерахувати його заробітну плату на підставі чинного законодавства за період з 2013 року по час звернення до суду, стягнути суму заборгованості по заробітній платі, яка за його розрахунком, складає 66 437,53 грн., зобов'язати нарахувати та сплатити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з березня 2013 року, яка відповідно до його розрахунку складає 45 792,89 грн., та відшкодувати моральну шкоду за порушення трудових прав у розмірі 50 тис. грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано Завод «Електроважмаш» нарахувати та виплатити ОСОБА_4 компенсацію втрати частини заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням судового рішення за період з 30 вересня 2013 року до 21 квітня 2014 року) у зв'язку із затримкою строків її виплати в день фактичного розрахунку по заборгованості відповідно до індексів інфляції. Стягнено із Заводу «Електроважмаш» на користь ОСОБА_4 1 тис. грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні позовних вимог у іншій частині відмовлено через їх безпідставність.

Зобов'язуючи відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням судового рішення за період з 30 вересня 2013 року до 21 квітня 2014 року) у зв'язку із затримкою строків її виплати в день фактичного розрахунку відповідно до індексів інфляції, що будуть діяти на той час, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати. Відмовляючи в обчисленні та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що судом вже було встановлено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі і розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року за період з 30 вересня 2013 року до 21 квітня 2014 року.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою строків її виплати скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року рішення апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року в частині вирішення вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою строків її виплати скасовано, справу у цій частині передано на новий апеляційний розгляд.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року в частині вирішення вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою строків її виплати, суд касаційної інстанції зауважив, що апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 та скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням судового рішення за період з 30 вересня 2013 року до 21 квітня 2014 року), при цьому не навівши жодної норми матеріального права, яка була неправильного застосована судом першої інстанції або норму процесуального права, що вплинуло на законність судового рішення у цій частині.

Суд касаційної інстанції зазначив, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток, на підставі Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

За наявності відповідних умов у такому самому порядку підлягає компенсації присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Також суд касаційної інстанції дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у іншій частині законні і обґрунтовані, адже судами при вирішенні інших справ уже встановлено розмір середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу при поновленні на роботі і розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року за період з 26 лютого 2013 року до 21 квітня 2014 року.

Зокрема, при вирішенні справи про поновлення позивача на роботі рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року, на користь позивача стягнено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 26 лютого 2013 року по 18 вересня 2013 року включно в сумі 8 565,40 грн та рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року на користь позивача стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 вересня 2013 року до 21 квітня 2014 року у сумі 25 071,62 грн. без урахування податків та інших обов'язкових платежів.

За результатами повторного перегляду справи в апеляційному порядку рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2015 року скасовано в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою строків її виплати. У цій частині позов задоволено частково. На користь ОСОБА_4 стягнено 297,42 грн компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою строків її виплати. У іншій частині у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог у повному обсязі.

У касаційній скарзі посилається на те, що сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати розрахована невірно, суд не встановив розмір заробітної плати, яку мав отримувати позивач за кожен місяць роботи у період з 22 квітня 2014 року по 18 листопада 2014 року до працевлаштування на нове підприємство; суд при розрахунку належних до виплати сум використав не розрахункові листи про нараховані суми, а надані відповідачем банківські листи і невірно обрахував розмір середньомісячного заробітку. Все це, на його думку, призвело до заниження суми, що підлягає стягненню на його користь.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього суду від 15 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Завод «Електроважмаш» вважає рішення апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року законним та обґрунтованим. Вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року ОСОБА_4 виплачено 31 липня 2015 року на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року у повному обсязі. Також ОСОБА_4 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідач погодився з тим, що компенсація у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 30 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року позивачу не була виплачена, тому погоджується із розрахунками, зробленими судом. При цьому вказує, що розрахунки, надані позивачем, не ґрунтуються на вимогах відповідних нормативно-правових актів.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

25 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 рок, позов ОСОБА_4 задоволено частково і його поновлено на посаді майстра стрижневої дільниці цеху № 111 сталевого литва та термообробки. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді. Стягнено з ДП завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 26 лютого по 18 вересня 2013 року включно в сумі 8 565,40 грн і 1 тис. грн. у відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Це рішення виконано 13 жовтня 2014 року. ОСОБА_4 поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року стягнено з Заводу «Енерговажмаш» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року у сумі 25 071,62 грн. без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

Проте звернувшись до суду з даним позовом у серпні 2015 року, ОСОБА_4 просив стягнути не нараховану та невиплачену заробітну плату за період з березня 2013 року по листопад 2014 року, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, відшкодувати моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати за період з березня 2013 року по листопад 2014 року, суди першої, апеляційної і касаційної інстанцій дійшли висновку, що при вирішенні інших справ встановлено розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при поновленні позивача на роботі і розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року за період з 26 лютого 2013 року до 21 квітня 2014 року, і ці рішення виконані, тому підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає, як і немає вимушеного прогулу у цей період.

При вирішенні позову в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати апеляційний суд правильно застосував положення статті 34 Закону України «Про оплату праці», якою встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

При проведенні розрахунку сум компенсації суд апеляційної інстанції правильно керувався Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, відповідно до якого сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Встановивши, що ОСОБА_4 розрахував компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою строків її виплати з порушенням зазначеного Положення, суд апеляційної інстанції здійснив розрахунок самостійно і його правильність заявник не спростував.

Доводи заявника про неправильність розрахунку зводяться до переоцінки доказів на підтвердження розміру заробітної плати, з яких виходив суд при обчисленні компенсації, проте вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення суду апеляційної інстанції постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками цього суду стосовно установлення обставин справи, та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки, які судом обґрунтовано спростовано.

Так як касаційний суд дійшов висновку про законність рішення апеляційного суду, підстав для перевірки законності рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою строків її виплати, яке правильно скасоване рішенням суду апеляційної інстанції, немає.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення в частині вирішення вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою строків її виплати з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року в частині вирішення вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою строків її виплати залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик