Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 381/1455/15-ц

провадження № 61-13862св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Дмитрієвої Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 шляхом демонтажу бетонного паркана.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій розташований цей будинок. Відповідач є власником житлового будинку АДРЕСА_2 та користувачем суміжної земельної ділянки.

У 2013 році ОСОБА_4 встановила бетонну огорожу на межі вказаних домоволодінь, фактично змінила її таким чином, що частина її земельної ділянки використовується відповідачем. На звернення щодо відновлення межі ОСОБА_4 не реагує, в зв'язку з чим просила позов задовольнити.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2015 року у складі судді Соловей Г. В. позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 шляхом демонтажу бетонного паркана з земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3

Суд першої інстанції виходив із того, що позивач довела факт порушення меж землекористування, а порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що належних та допустимих доказів, які підтверджували б факт того, що ОСОБА_4 встановила бетонний паркан на земельній ділянці позивача, ОСОБА_3 суду не надала. Також відсутні відомості про збільшення земельної ділянки ОСОБА_4 за рахунок ділянки позивача чи про їх накладення.

У березні 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що листом Державної інспекції сільського господарства України підтверджено факт порушення меж землекористування. План земельної ділянки позивача та кадастровий план відображають, що частина земельної ділянки використовується суміжним землекористувачем. Крім того, комісією Борівської селищної ради Фастівського району Київської області встановлено, що її земельна ділянка приватизована та проведено відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 23 березня 2018 року справу № 381/3518/15-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди встановили, що ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0660 га за цією ж адресою, яка межує з домоволодінням відповідача ОСОБА_4

Рішенням Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 25 грудня 2013 року № 2-2 ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку та виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0879 га, яка розташована у АДРЕСА_2.

На час розгляду справи технічна документація не виготовлена та не затверджена.

Актом про встановлення в натурі (на місцевості) та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, та передачу на зберігання встановлених межових знаків від 10 липня 2010 року, який підписаний відповідачем ОСОБА_4, погоджено зовнішню межу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_3 надала лист Державної інспекції сільського господарства України від 05 березня 2014 року № К-33-6-9/394, у якому зазначено, що частина земельної ділянки ОСОБА_5 орієнтовною площею 0,015 га огороджена та використовується ОСОБА_4 без документів, що посвідчують право користування або право власності, що є порушенням статей 125, 126 ЗК України.

В акті комісії Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 12 жовтня 2014 року зазначено, що земельна ділянка ОСОБА_3 на підставі статей 118, 119, 121 ЗК України приватизована і відповідно до статті 198 ЗК України здійснено відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

План земельної ділянки відображає, що частина земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,0039 га використовується суміжним землекористувачем.

Визнаючи такі докази неналежними та недопустимими, а також такими, що суперечать один одному, суд апеляційної інстанції не зазначив відповідних мотивів, на підставі яких дійшов таких висновків. Загальне посилання на невідповідність цих доказів положенням глави 5 розділу І ЦПК України, є необґрунтованим.

Висновок апеляційного суду про те, що згідно із планом земельної ділянки ОСОБА_3 площа земельної ділянки, яка використовується суміжним землекористувачем, становить 0,0039 га, а у листі Державної інспекції сільського господарства України зазначено, що відповідач користується частиною земельної ділянки позивача розміром 0,015 га, не має правового значення для вирішення спору по суті, оскільки не спростовує наявності самого факту порушення прав ОСОБА_3

Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, і також зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції також залишив поза увагою те, що відповідач не заперечувала факт спорудження у 2011 році нового бетонного паркану та не перевірив, де проходила межа і чи відповідає вона правоустановчим документам.

Ураховуючи, що апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та допустив порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягаю.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В.І. Крат