Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 181/639/16-ц

провадження № 61-19595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Варенко О. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 на праві власності належить 1/2 частина будинку на АДРЕСА_1 У 1980-х роках він домовився зі ОСОБА_5 про продаж зазначеної частини будинку, проте останній у подальшому для укладення договору купівлі-продажу не з'явився. У 2016 році позивач дізнався, що у будинку проживає ОСОБА_4, яка стверджує, що придбала частину будинку у ОСОБА_6 Зазначав, що неодноразово пропонував ОСОБА_4 залишити помешкання, оскільки воно потребує ремонту і він має намір використовувати його для власник потреб.

Посилаючись на те, що відповідач без будь-яких правових підстав проживає у будинку, ОСОБА_3 просив виселити ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку на вул. АДРЕСА_2 що належить ОСОБА_3, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 відшкодовування судових витрат у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 проживає у будинку без законних підстав і своїми діями порушує права та інтереси ОСОБА_3 на володіння, користування і розпорядження власністю.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що передбачених частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР підстав для виселення ОСОБА_4 з будинку немає, оскільки відсутня ознака самоправності її вселення, крім того, майно вибуло з фактичного володіння ОСОБА_3 з його волі.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року та залишити в силі рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки доказам у справі, які підтверджують право власності ОСОБА_3, та не встановив правових підстав проживання відповідача у квартирі. Також зазначає, що суд порушив норми процесуального права під час дослідження доказів, встановивши факт вибуття майна з його володіння.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суди встановили, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 1976 року придбав у ОСОБА_7 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 (після перейменування вулиці та присвоєння нової нумерації - АДРЕСА_4).

У 1980-х роках ОСОБА_3 попередньо домовився із ОСОБА_5 про продаж зазначеної частини житлового будинку, отримав попередню оплату, проте договір купівлі-продажу між ними не укладався.

ОСОБА_4 стверджувала, що набула у власність 1/2 частину будинку АДРЕСА_5 сплативши ОСОБА_6 за будинок 900 грн відповідно до розписки від 22 березня 2004 року.

Справа також містить розписку без зазначення дати її складання про продаж ОСОБА_5 цієї частини будинку ОСОБА_8

Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР 1963 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Аналогічні положення містять статті 220, 657 ЦК України.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_6

Дійсним предметом спору є вимоги власника майна щодо усунення перешкод у володінні та розпорядженні майном.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши помилкового висновку, що частина житлового будинку вибула з володіння позивача з його волі, не врахував, що ОСОБА_3 не втратив право власності на спірне житлове приміщення.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Такий спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов'язані з позбавленням володіння майном.

Негаторний позов пред'являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати користування та розпорядження ним.

Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу у здійсненні таких прав та позадоговірний характер правовідносин між сторонами.

Водночас право володіння житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (статті 256 ЦК України).

Позовна давність до вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі.

Тому негаторний позов може бути пред'явлений позивачем доти, поки існує саме порушення.

Суди встановили, що спірне приміщення займає ОСОБА_4 без будь-якої правової підстави.

Зазначене є безумовним свідченням того, що ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користуванні і розпорядженні належною йому частиною житлового будинку.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач неправомірного займає житлове приміщення, яке належить позивачу на праві власності, тому підлягає виселенню відповідно до статті 391 ЦК України.

Водночас посилання у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції на частину третьої статті 116 ЖК Української РСР як на підставу для задоволення позову, є помилковим, оскільки зазначена норма закону застосовується лише у разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору найму або ордеру, а також у разі визнання їх недійсними).

Проте неправильне застосування судом цієї норми матеріального права на правильність вирішення спору не впливає.

За таких обставин суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

На підставі зазначеного рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року скасувати.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик