Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 40 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/15475/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про встановлення факту постійного проживання на території України

за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив встановити факт його постійного проживання на території України в с.Суємці Баранівського району Житомирської області станом на 24.08.1991 року. В обгрунтування позовних вимог зазначав, що народився 19.07.1973 року в м. Єреван Вірменської РСР. На початку 1990 року він приїхав на територію України та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, де з 30.11.1990 року зареєстрував своє постійне місце проживання. З моменту переїзду і до початку 1991 року працював в с. Суємці Баранівського району Житомирської області на роботах з ремонту доріг та господарських дворів. З 01.05.1991 року по 30.03.1992 року працював кухарем у ДП «Каліфорнія». 29.12.2004 отримав паспорт громадянина України, а 04.03.2005 року отримав картку фізичної особи-платника податків. Проте в квітні 2009 року паспорт був вилучений в звязку з виявленими порушеннями вимог Закону України «Про громадянство України» та Порядку оформлення і видачі паспорту громадянина України при його видачі, допущені посадовими особами паспортного підрозділу Баранівського РВ УМВС України в Житомирській області. Посилаючись на те, що з 1990 року по даний час проживає на території України, мав трудові відносини з українським підприємством, наміру змінювати місце проживання не має, на даний час позбавлений можливості зареєструвати шлюб з громадянкою України і для отримання належного правового статусу йому необхідно встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, звернувся до суду із вказаним позовом.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 травня 2018 року позов задоволено. Встановлено факт того, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, постійно проживав на території України в с. Суємці Баранівського району Житомирської області станом на 24 серпня 1991 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Зокрема зазначає, що в книгах погосподарського обліку Суємецької сільської ради у спірний період позивач не значився, а відомості про те, що громадяни ОСОБА_2 у цей період проводили ремонт доріг, не є доказом того, що саме ОСОБА_1 приймав у них участь. Крім цього зазначає, що відомості про реєстрацію позивача, зазначені у його паспорті громадянина України не можуть братися до уваги як доказ, з огляду на те, що вказаний документ у нього вилучений за рішенням ВГІРФО як такий, що виданий з порушенням закону. Також скаржник ставить під сумнів показання свідків, що були допитані у суді першої інстанції, оскільки вважає, що вони надані заінтересованими особами у розгляді вказаної справи, крім того вони різняться між собою, а також не узгоджуються з наявними у справі доказами.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала з підстав, викладених у ній та додатково пояснила, що позивач не позбавлений права вирішити питання громадянства у позасудовому порядку, у передбачений законом спосіб.

Представник позивача ОСОБА_4 надав пояснення з приводу заявленого позову, вважав рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, мотивуючи його наступним.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народився 19.07.1973 року в м. Єреван Вірменської РСР, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 25.07.1973 року, виданого відділом РАЦС Шаумянського району м. Єреван (з перекладом з вірменської мови на українську) (а.с.23-24).

З наданої довідки Управління державної міграційної служби України в Житомирській області від 29.01.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 з 30.11.1990 року зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.52).

Згідно довідки Суємецької сільської ради Баранівського району Житомирської області від 04.11.2016 №755 ОСОБА_1 не числиться у книгах погосподарського обліку, оскільки така реєстрація провадилася лише за згодою власника будинку, однак зазначено, що у1990 роках на території ради громадяни ОСОБА_2 дійсно проводили ремонт доріг в с.Суємці і господарських дворів бувшого колгоспу, проживали і були зареєстровані в селі Суємці (а.с.22).

29.12.2004 року Баранівським РВ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_1 видано паспорт громадянина України, в якому проставлено штамп з відміткою про місце реєстрації в с. Суємці з 30.11.1990 р., а 04.03.2005 р. ОСОБА_1 отримав ідентифікаційний номер фізичної особи-платника податків (а.с.18,19).

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень».

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та вищезазначеного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Згідно статті 1 Закону України «Про громадянство України» визначено поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 в редакції від 27 червня 2006 року № 588/2006, передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов'язання припинити іноземне громадянство - для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

При цьому при вирішенні питання про обґрунтованість заявленої вимоги суду, крім перевірки та встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, необхідно встановити той факт, що заявник подав до компетентного органу зобов'язання припинити іноземне громадянство письмово оформлену заяву іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданств) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (абзац 12 статті 1 Закону України «Про громадянство України»).

Заявник, звертаючись до суду із даним позовом, як докази надав свідоцтво про народження; копію паспорту громадянина України; копію картки фізичної особи-платника податків; довідки ДП «Каліфорнія» та ФОП ОСОБА_5 щодо працевлаштування позивача у спірний період на території України; відповідь УДМС в Житомирській області від 29.01.2018 року про те, що ОСОБА_1 зареєстрований з 30.11.1990 року в с. Суємці, Баранівського району.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що заявник підтвердив належними доказами факт його постійного проживання на території України за адресою: с. Суємці Баранівського району, станом на 24 серпня 1991 року, включно.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується із таким висновком виходячи з того, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б достовірно підтверджували факт саме постійного безперервного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та виходить з такого.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить встановити факт, що він, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_5, постійно проживав на території України в с. Суємці, Баранівського району, Житомирської області станом на 24.08.1991 року (а.с.2 зв.).

Проте довідкою Суємецької сільської ради Баранівського району Житомирської області від 04.11.2016 №755 підтверджується, що ОСОБА_1 не числиться у книгах погосподарського обліку, оскільки така реєстрація провадилася лише за згодою власника будинку. Водночас зазначено, що у 1990 роках на території ради громадяни ОСОБА_2 дійсно проводили ремонт доріг в с.Суємці і господарських дворів бувшого колгоспу, проживали і були зареєстровані в селі Суємці (а.с.22,64).

Для зясування дійсних обставин справи, апеляційним судом було задоволено клопотання сторін та направлено до Суємецької сільської ради запит про наявність даних щодо фактичного проживання позивача у с. Суємці з вказівкою періоду такого проживання (а.с.186).

Виконавчим комітетом Баранівської міської ради Житомирської області за підписом старости сіл Суємці та Володимирівка 07.09.2018 за №41 направлено відповідь, якою повідомлено, що інформація про підтвердження фактичного проживання гр. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 у с. Суємці Баранівського району відсутня (а.с.188).

Водночас в матеріалах справи міститься довідка Управління державної міграційної служби України в Житомирській області № 3/564 від 29.01.2018 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 30.11.1990 року зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.52).

Проте, із висновку, затвердженого заступником начальника УДМС України в Житомирській області від 03.08.2018 року вбачається, що було проведено додаткову перевірку актуальності обліків інформації про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та встановлено, що за фактом документування гр. ОСОБА_1 Баранівським РВ УМВС паспортом громадянина України працівниками ВГІРФО УМВС було проведено перевірку та у відповідності до висновку щодо законності видачі паспорта громадянина України ОСОБА_1 від 01.07.2009 встановлено, що паспорт було видано з порушенням вимог Закону України «Про громадянство України» та Порядку оформлення та видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України №600 від 15.06.2006 та підлягав вилученню, однак у висновку відсутній пункт про зняття з реєстрації ОСОБА_6Г .з картотечних обліків та вилучення та знищення талона реєстрації на його імя, а тому вирішено зазначений талон реєстрації ОСОБА_1 за місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_7 із картотеки ВОМІРМП вилучити та знищити в установлено порядку (а.с.179-180).

Що стосується отриманого позивачем у 2004 році паспорту громадянина України, то такий, за результатами перевірки документування паспортами громадянина України заступником начальника ВГІРФО УМВС України в Житомирській області, 01.07.2009 року був вилучений в останнього, оскільки виданий з порушенням вимог ЗУ «Про громадянство України».

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, 24.07.1990 р. отримав паспорт СРСР серії 12-СЛ 529102 від паспортного відділу ОСОБА_7 поліції Республіки ОСОБА_2. Відомості відносно прописки/виписки ОСОБА_1 відсутні, що підтверджується відповіддю на запит №2302/227 від 23.04.2018 р. посольства Республіки ОСОБА_2 в Україні (а.с.93).

Пунктом 22 Розділу ІІІ Положення про паспортну систему в СРСР встановлювалися вимоги щодо прописки громадян СРСР по місцю проживання громадян, що мали паспорти по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово. Зазначеним п.22 Положення також встановлювалися обмеження у праві громадян на прописку за місцем проживання в разі відсутності в паспорті громадянина відмітки про виписку. Такі громадяни не підлягали прописці.

Вказані обставини додатково спростовують доводи позивача про його реєстрацію в с. Суємці Баранівського району, а також відомості, що містяться в довідці УДМС, оскільки унеможливлювали його реєстрацію на законних підставах.

З цих же підстав, а також надаючи перевагу письмовим доказам, що містяться в матеріалах справи, апеляційним судом відхиляються і показання свідків, що були надані в суді першої інстанції.

Надані ОСОБА_1 довідки про його працевлаштування у спірний період не є достатніми доказами у розумінні ст. 80 ЦПК України, оскільки містять інформацію про працевлаштування позивача на двох різних підприємствах в один період та не підтверджують обставину його проживання та реєстрації у названому населеному пункті.

Оцінюючи досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що не є доведеним факт безперервності та адреси проживання заявника в спірний період та правову підставу.

Інших документів про постійну чи тимчасову реєстрацію на території України заявником не надано, а тому вони самі по собі не є безспірними доказами підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

На підставі вищезазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що надані заявником докази не підтвердили факт постійного (безперервного) проживання на законних підставах на території України (в селі Суємці Баранівського району) станом на 24 серпня 1991 року.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статей 80, 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаних вимог процесуального закону позивач не довів належними та допустимими доказами факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року із реєстрацією в с. Суємці Баранівського району Житомирської області.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив своє рішення при недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, то відповідно до п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 травня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про встановлення факту постійного проживання на території України - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.09.2018.

Головуючий Судді