Справа № 588/1062/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2018 року м.Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Линник О.С., з участю секретаря судових засідань Лободи Т.С., з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, у якому указує, що вона є власником жилого будинку із господарськими і побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На сьогоднішній день за вказаною адресою зареєстрована вона та інші особи: її онука, ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також її син, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3

З березня 2014 року до початку червня 2018 року ОСОБА_4 проживала за даною адресою.

Між нею та відповідачем було установлено умови користування жилим приміщенням на підставі укладеного договору найму житлового приміщення від 01.03.2013.

Під час спільного проживання між ними постійно виникали непорозуміння, сварки та скандали. Відповідач не приймала участі у веденні спільного господарства, не виконувала свої обов'язки як користувач житловим приміщенням. Комунальні платежі відповідач не сплачувала.

На початку червня 2018 року відповідач разом із дитиною змінила місце свого проживання, адреса якого позивачу невідома.

Посилаючись на те, що відповідач змінила своє місце проживання, вона не є членом її сім'ї, у розумінні ст.64 Житлового кодексу України, не вела з нею фактично спільного господарства, а також у зв'язку з тим, що позивач потребує оформлення субсидії, - звернулася до відповідача із проханням знятися з місця реєстрації, але відповідач категорично відмовляється припинити реєстрацію свого проживання добровільно, на її прохання не реагує, позивач просить: визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 704,80 грн. судового збору.

У судовому засіданні позивач заявлений позов підтримала за викладених обставин, при цьому пояснила, що з червня 2018 року речей відповідача у її будинку не залишилося, вона проживає за іншою адресою.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги довірителя, при цьому указав, що відповідач проживала у його довірителя з 2013 по червень 2018 року, але спільного господарства не вела разом із позивачем, сімейні, родинні відносини відсутні, комунальні платежі відповідач не сплачувала, а договір найму житлового приміщення є нікчемним, так як не зареєстрований у визначеному порядку.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що вона протягом тривалого часу проживала у будинку позивача, приймала участь у веденні господарства, зі згоди позивача у будинку зареєстрована також дочка відповідача, тут же проживав її чоловік. Відповідач із чоловіком приймали участь в утримакнні житлового будинку - давали кошти на погашення боргу за газ, придбавали дрова на пічне лопалення, відповідач готувала їжу для всієї родини, чоловік відповідача привозив продукти харчування від батьків для усієї родини. Відповідач та її чоловік не мають у власності свого житла, на даний час вирішують питання про наймання квартири і їй немає куди зареєструвати своє місце проживання разом із неповнолітньою донькою. Відповідач разом із дочкою та чоловіком дійсно вимушено виїхали із будинку позивача, так як їм були створені такі умови через постійні сварки, виклики поліції.

Суд, заслухавши позицію сторін, представника позивача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.

На підставі копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.10.2008 року, зареєстрованого у Охтирському МБТІ за №4210 у книзі 29 стор.236, судом установлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.12-14).

Відповідно до копії будинкової книги встановлено, що за адресою по АДРЕСА_1, крім позивача, також зареєстровані онука позивача із 01.03.20136 року - ОСОБА_4, разом із своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та син позивача - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15-19).

Поданий на підтвердження встановлених умов користування жилим приміщенням за вищеуказаною адресою договір найму житлового приміщення від 01.03.2013, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.20)., суд сприймає як не належний доказ у силу відсутності у договорі істотних умов, передбачених для такого виду договорів, а також відсутності реєстрації такого договору у відповідних органах.

Отже, судом установлено, що між сторонами відсутні домовленості з приводу користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, як встановлено із пояснень сторін та матеріалів - відповідач є онукою позивача (являється дочкою сина ОСОБА_2М.) та як зазначила сама позивач - дійсно певний період часу позивач не мала претензій до онуки, яка приймала участь у веденні спільного господарства та не заперечувала проти проживання у її будинку також чоловіка онуки.

Той факт, що ОСОБА_4 з червня 2018 року разом із своєю неповнолітньою донькою та чоловіком не проживає за місцем реєстрації не заперечувалося самою ОСОБА_4 у судовому засіданні та підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_7 (племінник позивача), ОСОБА_6 (сина позивача) та ОСОБА_8 (чоловік відповідача), які також підтвердили, що під час проживання відповідача за місцем реєстрації між сторонами виникали конфлікти, сварки, які фактично і були підставою залишення відповідачем місця свого проживання у будинку позивача.

Так, відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Однак позивач не довела належними і допустимими доказами факт перешкоджання їй відповідачем в отриманні чи призначенні субсидії уповноваженим на те органом.

Також права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.164 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже судом встановлено, що відповідач проживала у будинку позивача як член сім'ї, так як протилежного позивачем у суді належними і допустимими доказами не доведено.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з того, що відповідач за місцем реєстрації не поживає з червня 2018 року, крім того полишила місце свого постійного проживання та реєстрації з вимушених причин через неприязні стосунки, які склались останнім часом між сторонами, а отже, строк, передбачений вищеуказаною нормою, ще не сплинув.

Отже, суд не знаходить підстав для задоволення позову, та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати стягненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,141,259,279,264,265,354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги через Тростянецький районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 24.09.2018.

Суддя О.С.Линник