Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 395/1437/16-ц

провадження № 61-7786св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н»,

відповідачі: ОСОБА_1, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агролан»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. М., Кіселика С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю

«Агроконтракт-Н» (далі - ТОВ «Агроконтракт-Н») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агролан» (далі - СТОВ «Агролан») про визнання договору оренди недійсним та визнання договору оренди землі поновленим із попереднім орендарем.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка № 291 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,38 га, яка розташована на території Капітанівської селищної ради Новомиргородського району Кіровоградської області.

09 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агроконтранкт-Н» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на п'ять років. Договором передбачено, що орендар має переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий термін.

ТОВ «Агроконтракт-Н» добросовісно, належним чином виконував свої обов'язки за договором та більше як за місяць до спливу строку його дії, двічі, а саме 05 квітня 2013 року та 08 січня 2014 року направив ОСОБА_1 лист-повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом перед іншими особами на оренду земельної ділянки з проектом додаткової угоди.

На момент закінчення строку дії договору оренди землі та після його спливу, товариство користувалось спірною земельною ділянкою, яку обробляло, за що сплатило орендну плату, оскільки орендодавець у визначений законом строк - у місячний термін, так і не направила жодної відповіді на листи-повідомлення ТОВ «Агроконтракт-Н» та жодним іншим чином не повідомила позивача про прийняте рішення щодо поновлення договору оренди землі.

05 серпня 2014 року ОСОБА_1 уклала договір оренди спірної земельної ділянки з СТОВ «Агролан», що на думку ТОВ «Агроконтракт-Н» є порушенням його переважного права на поновлення договору оренди землі від 09 жовтня 2008 року, оскільки товариством повністю були дотримані вимоги, зазначені у статті 33 Закону України «Про оренду землі».

ТОВ «Агроконтракт-Н» після уточнення позовних вимог просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та

СТОВ «Агролан» від 05 серпня 2014 року, визнати договір оренди землі, укладений 09 жовтня 2008 року між ТОВ «Агроконтракт-Н» та ОСОБА_1 поновленим.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від

30 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Агроконтракт-Н» до ОСОБА_1, СТОВ «Агролан» про визнання договору оренди недійсним та визнання договору оренди землі поновленим із попереднім орендарем відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Агроконтракт-Н» задоволено частково.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від

30 серпня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних про визнання договору оренди землі поновленим, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано поновленим договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,3812 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 09 жовтня 2008 року між ТОВ «Агроконтракт-Н» та ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агроконтракт-Н» судовий збір в сумі 2 893,80 грн.

В решті рішення суду залишено без змін.

31 жовтня 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 30 серпня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що товариством належним чином не виконувалися умови договору оренди земельної ділянки від 09 жовтня 2008 року, відсутні докази користування ТОВ «Агроконтракт-Н» спірною земельною ділянкою після закінчення строку дії вказаного договору. Крім того, нею направлялися відповіді товариству про відсутність наміру на продовження дії спірного договору оренди земельної ділянки, що є її правом і волевиявленням на незгоду з переукладенням договору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 3,38 га, яка розташована на території Капітанівської селищної ради Новомиргородського району Кіровоградської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку.

09 жовтня 2008 року між ТОВ «Агроконтракт-Н» та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець передала товариству в оренду зазначену вище земельну ділянку строком на 5 років.

28 травня 2009 року зареєстровано вищевказаний договір оренди земельної ділянки у Новомиргородському районному відділенні Кіровоградської районної філії державного підприємства «Центр земельного державного кадастру», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис.

05 серпня 2014 року на підставі договору оренди землі ОСОБА_1 передала СТОВ «Агролан» в оренду земельну ділянку площею 3,38 га, яка розташована на території Капітанівської селищної ради Новомиргородського району Кіровоградської області.

Частинами першою - п'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у встановлений цим договором строк, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Таким чином, відповідно до положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Отже, для застосування частини першої статті 33 цього Закону та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди землі необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив про наявність заперечень щодо поновлення договору та своє рішення.

Судом установлено, що ТОВ «Агроконтракт-Н» належним чином взяті на себе зобов'язання за договором оренди земельної ділянки від 09 жовтня 2008 року не виконувало, а саме у порушення пункту 4.4 цього договору ним сплачено орендну плату не 30 грудня 2014 року, а у березні 2015 року, тобто з порушенням умов спірного договору.

Також відсутні докази на підтвердження того, що позивач у строк, передбачений частиною другою статті 33 Закону України «Про оренду землі», повідомив ОСОБА_1 про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, оскільки позивач посилався на лист від 08 січня 2014 року, проте такий лист був направлений ним відповідачці лише 20 березня 2014 року, що підтверджується поштовою квитанцією, тобто з порушенням шестимісячного строку, встановленого пунктом 3.2 договору оренди. Доказів на отримання зазначеної кореспонденції відповідачкою товариство не надало.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що позивачем для застосування частини першої статті 33 цього Закону та визнання за ним, як орендарем, переважного права на поновлення спірного договору оренди земельної ділянки не підтверджено наявність вищевказаних юридичних фактів в їх сукупності, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Апеляційний суд, вказуючи про те, що ТОВ «Агроконтракт-Н» відповіді від ОСОБА_1 щодо продовження чи не продовження дії спірного договору оренди не отримано, у порушення зазначених положень закону не врахував її доводів щодо направлення нею 26 квітня 2014 року, на виконання положень закону та вимог договору оренди земельної ділянки, позивачу, як орендарю, листів-повідомлень про відмову у продовженні спірного договору, що підтверджується записом у журналі вхідної кореспонденції ТОВ «Агроконтракт-Н» за 2014 рік.

Апеляційний суд вважав, що листи-повідомлення ОСОБА_1 містять лише її відмову продовжувати дію спірного договору оренди земельної ділянки, але не містять інформацію щодо спору між сторонами.

Судом установлено, що у пункті 3.2 договору оренди земельної ділянки сторони погоджуються, що дія договору продовжується на наступний термін дії, вказаний у пункті 3.1 цього договору, якщо жодна зі сторін не пізніше ніж за шість місяців до його закінчення не отримала письмового повідомлення щодо інших пропозицій та не отримала підтвердження про його отримання іншою стороною.

Проте, апеляційний суд не звернув уваги на те, що проект додаткової угоди до спірного договору оренди земельної ділянки, направлений позивачем ОСОБА_1, містить інші умови, ніж сам договір оренди, а саме товариством запропоновано змінити розмір орендної плати та строк дії цього договору. На зміну вказаних істотних умов договору необхідна згода сторін (частина четверта статті 33 Закону України «Про оренду землі»). Між сторонами такої згоди досягнуто не було.

Отже, апеляційний суд безпідставно не врахував належне волевиявлення ОСОБА_1 не продовжувати дію договору оренди з позивачем.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд не врахував те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком, щодо продовження використання ним земельної ділянки ОСОБА_1 після закінчення терміну оренди за спірним договором оренди земельної ділянки, оскільки ОСОБА_1 вказувала про те, що після збору врожаю 2014 року ТОВ «Агроконтракт-Н» ділянкою не користувалося. Ці доводи позивачем не спростовані.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшов правильного висновку про те, що у позивача, як орендаря, відсутнє переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди спірної земельної ділянки.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2017 року скасувати, залишити в силі рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В.П. Курило