Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 760/4766/16-ц

провадження № 61-14517св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - Національний університет оборони України імені Івана Черняховського,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_6, на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва, у складі судді Букіної О. М., від 23 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А., від 20 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року Національний університет оборони України імені ІванаЧерняховського звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовна заява Національного університету оборони України імені Івана Черняховського мотивована тим, що згідно договору найму житлової площі від 11 червня 2014 року № 2300 ОСОБА_3 та членам її сім'ї: ОСОБА_4 і ОСОБА_5, у тимчасове платне користування на строк до 31 грудня 2014 року була надана кімната у гуртожитку університету. По закінченню дії вказаного договору відповідачі кімнату не звільнили, при цьому їх було повідомлено про необхідність звільнення кімнати у гуртожитку.

Посилаючись на зазначені обставини, Національний університет оборони України імені ІванаЧерняховського просив суд виселити відповідачів із кімнати № АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 23 травня 2016 року задоволено позовні вимоги Національного університету оборони України імені Івана Черняховського. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що строк дії договору найму житлової площі гуртожитку від 11 червня 2014 року № 2300 закінчився 31 грудня 2014 року, однак по закінченню строку вказаного договору відповідачі займане спірне приміщення не звільнили, у зв'язку з чим остатні підлягають виселенню із кімнати гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 травня 2016 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на статтю 116 ЖК УРСР. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, однак помилково застосував положення статті 116 ЖК УРСР, яка не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, оскільки відповідачам ордер на вселення не видавався, а було укладений тимчасовий договір найму, строк дії якого закінчився. Також судом враховано наявність у власності ОСОБА_3 квартири у м. Миколаєві.

У березні 2017 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просить рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити Національному університету оборони України імені Івана Черняховського у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували, що родина ОСОБА_3 у гуртожитку університету проживає з 2002 року та не прийняли до уваги, що ОСОБА_3 пропрацювала у системі Міністерства оборони України та структурі Збройних Сил України більше десяти років, а тому вона не підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Національний університет оборони України імені Івана Черняховського не має права на пред'явлення позову про виселення.

13 березня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У квітні 2017 року Національним університетом оборони України імені Івана Черняховського подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

23 березня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

05 листопада 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_6, на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 перебуває на балансі Національного університету оборони імені Івана Черняхівського згідно розпорядження Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації від 28 вересня 2007 року № 1831 і використовується для проживання слухачів (а.с.11-12).

Згідно договору найму житлової площі у гуртожитку від 11 червня 2014 року № 2300 ОСОБА_3 та членам її сім'ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у тимчасове платне користування на строк до 31 грудня 2014 року надана кімната № НОМЕР_1 у гуртожитку Національного університету оборони України імені ІванаЧерняховського (а.с. 9). Вказаний договір найму житлової площі у гуртожитку не є пролонгованим та діяв до 31 грудня 2014 року (пункт 5.1 договору).

У відповідності до пункту 5.3.1 договору ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були зобов'язані звільнити кімнату гуртожитку після спливу строку, на який було укладено договір.

По закінченні строку дії договору від 11 червня 2014 року № 2300 відповідачі спірну кімнату не звільнили, хоча їх було попереджено про необхідність звільнення спірної кімнати листом від 13 березня 2015 року (а.с.10).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень статті 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК УРСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Таким чином, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім'ї осіб, які перебували на військовій службі або працювали у системі Збройних Сил України не менш як десять років (стаття 125 ЖК УРСР).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 разом із членами своєї сім'ї у січні 2002 року була заселена до кімнати № АДРЕСА_3).

Відповідно до відомостей трудової книжки (НОМЕР_2) ОСОБА_3 з листопада 2001 року працювала у головному управлінні кадрової політики Міністерства оборони України, з липня 2004 року призначена на посаду спеціаліста другої категорії експертно-аналітичного відділу управління військово-технічного співробітництва Депратаменту озброєння Міністерства оборони України, у липні 2004 року переведена до Головного командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, у серпні 2004 року переведена на посаду спеціаліста групи військово-соціальної роботи управління гуманітарних питань Головного командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, з травня 2005 року працювала у відділі прийому та доставки документів адміністративного департаменту Міністерства оборони України та інших підрозділах вказаного міністерства, а у вересні 2015 року була звільнена у зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 114-120). З жовтня 2015 року ОСОБА_3 прийнята на посаду викладача до Української військово-медичної академії (а.с. 89, 112-113).

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів із спірної кімнати гуртожитку без надання іншого жилого приміщення місцевий суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_3 працювала у системі Міністерства оборони України та структурі Збройних Сил України більше десяти років, їй у складі сім'ї із двох осіб 10 січня 2002 року надано дозвіл на зайняття спірної кімнати гуртожитку, виконуючим Міністра оборони України у 2014 року видавалось розпорядження про надання ОСОБА_3 спеціального ордеру на житлове приміщення, а тому виселення останньої без надання іншого житлового приміщення суперечить положенням статті 125 ЖК УРСР.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2

статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Вирішуючи спір, апеляційний суд зазначене не врахував, не встановив чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла, виселенні відповідачів із займаної кімнати у гуртожитку, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення відповідачів, та самих відповідачів, не взяв до уваги факт законного вселення відповідачів у спірне приміщення та строк їх проживання у кімнаті гуртожитку, стаж роботи ОСОБА_3, відсутність заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг та порушень правил проживання у гуртожитку, та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо примусового виселення відповідачів.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта