Провадження № 2/470/268/18
Справа № 470/553/18
01 листопада 2018 року смт. Березнегувате
Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Лусти С.А.,
за участю секретаря судового засідання Дячук А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду смт. Березнегувате в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька,
15 серпня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому зазначила, що з 2005 року вони сумісно проживали без реєстрації шлюбу. У цей період у них народилося двоє дітей, донька ОСОБА_3, 2005 року та син ОСОБА_4, 2010 року. З 2013 року вони припинили сумісне проживання через недостойну поведінку відповідача, який зловживав спритними напоями та проявляв насилля до неї. Діти залишились проживати з нею у будинку її дідуся та бабусі, наразі відвідують школу. З травня 2016 року вона виїжджає на роботу до Польщі, де у лютому 2018 року отримала посвідку на проживання, має постійну роботу, працюючи за трудовим договором, дія якого закінчується 30 листопада 2020 року та винаймає житло. Відповідач відбуває покарання в місцях позбавлення волі у м. Полтаві, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, аліменти не сплачує, участі у вихованні дітей не приймає, окрім нетривалого спілкування з ними під час побачень за місцем відбуття покарання. Вона має можливість взяти дітей на проживання до Польщі, що відповідатиме їх інтересам, сприятиме їх навчанню, фізичному та духовному розвитку. Однак відповідач не надає згоди на виїзд дітей за кордон, через неможливість тривалий час з ними бачитись. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд надати дозвіл на виїзд з України до Польщі (Бєльськ Подляскі) неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з нею, без згоди відповідача з дня набрання рішенням законної сили до 30 листопада 2020 року.
Позивач в судове засідання не з'явилась, до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, проти заочного порядку розгляду справи не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.
У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд доходить наступного.
З матеріалів справи слідує, що сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували та є батьками двох малолітніх дітей, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9,10).
Діти проживають з дідусем та бабусею позивачки, що досягли похилого віку, за адресою АДРЕСА_1, окремо від відповідача (а.с.11).
Відповідно до копії трудового договору укладеного 16 жовтня 2017 року між ОСОБА_7 та позивачем, остання працює фізичним працівником на виробництві лампадок на визначений строк, а саме до 30 листопада 2020 року та щомісяця отримує заробітну плату у розмірі 2000 злотих (а.с.20-23).
Крім того, 28 лютого 2018 року Подляским Воєводством Польщі позивачу було видано посвідку на проживання терміном дії до 30 листопада 2020 року. У Бєльську Подляскім позивачка винаймає житло загальною площею 58 кв. м., яке складається з двох кімнат, кухні, ванної кімнати, обладнане меблями та інструментами домашнього господарства, що підтверджується копією угоди про найм житлового приміщення від 01 вересня 2017 року (а.с.16-19).
За довідками виданими за підписом директора початкової школи № 4 ім. Адама Міцкевича 08 березня 2018 року діти сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в разі виїзду їх до Польщі, будуть прийняті до зазначеної школи відповідно учнями першого та шостого класів (а.с.27-30).
З копії вироку Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 13 червня 2017 року слідує, що відповідача засуджено за вчинення злочину до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки та шість місяців. Аліментів на утримання дітей відповідач не сплачує з 01 березня 2018 року, що підтверджується довідкою державного виконавця Березнегуватського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с.49).
У позові позивачка зазначила, що наразі відповідач відбуває покарання в місцях позбавлення волі та не дає згоди на виїзд дітей за кордон, мотивуючи це тим, що тривалий час не зможе їх бачити.
Згідно зі статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Відповідно до п.3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
З урахуванням вище викладеного, враховуючи що позивач має у Польщі постійну роботу та дохід, забезпечена житлом та має можливість забезпечити дітей необхідним, сприяти їх повному, гармонійному, соціальному, фізичному і культурному розвитку, брати безпосередню участь у їх навчанні, вихованні та догляді, що на даний момент, з огляду на їх характеристики з місця навчання, є для них вкрай необхідним, суд доходить висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір'ю до Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дітей.
З огляду на викладене вище, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору.
Керуючись ст.ст.10, 13, 258, 263-265,268, 280-283 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька, задовольнити.
Дати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей, громадян України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі території України до Республіки Польща, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди батька ОСОБА_2 з дня набрання рішенням законної сили до 30 листопада 2020 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, в розмірі 704,8 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте Березнегуватським районним судом Миколаївської області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення повного тексту рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, АДРЕСА_2.

Суддя С. А. Луста