Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 303/5864/16-ц

провадження № 61-29820св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

представник відповідача - Коссей Олександр Мікловшович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2017 року у складі суддів Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 13 лютого 2008 року, укладений між ним та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач.

Позов мотивовано тим, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не містить обов'язкових відомостей, передбачених вимогами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутних послуг, інших фінансових зобов'язань споживача, відомостей у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх супунтіх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом та не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором.

Банком було безпідставно встановлена умова кредитного договору щодо обов'язку сплати позичальником на користь банку комісії, що суперечить частині п'ятій статті 11 вищевказаного Закону.

Позивач вважає, що умови кредитного договору від 13 лютого 2008 року є несправедливими, наслідком його укладення є дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, встанволено відповідальність позичальника у формі пені за кожен день прострочення та штрафу, що є підставою для визнання такого правочину недійсним з моменту укладення.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 травня 2017 року у складі судді Монич В. О. позов задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення кредитний договір від 13 лютого 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4

Стягнути з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 1451,68 грн, з яких: 551,20 грн - судові витрати, понесені за розгляд справи в суді та 900,48 грн - оплата за проведення почеркознавчої експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не був обізнаний з інформацією про загальну суму кредиту, грошової одиниці кредиту, строку кредитування та процентної ставки, порядку надання кредиту та умови його погашення, взаємні права та обов'язки сторін, а також розміру комісії, пені та штрафу, яку позичальник повинен сплачувати на користь банківської установи, про що свідчить висновок судової почеркознавчої ескпертизи, згідно якої підпис в оспорюваному кредитному договорі, в графі (підпис та ПІБ клієнта) внизу зворотної сторони інформаційного листка Умов кредитування по програмі Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі) від 01 січня 2008 року виконаний не ОСОБА_4 Зазначене свідчить про відсутність згоди останнього з усіма істотними умовами договору та його вільного волевиявлення при його укладанні. Зворотного відповідач не довів, відповідних доказів на спростування вказаного висновку не надав.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає положенням частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, а саме: містить дані про особу та місцезнаходження кредитодавця; мету на споживчі цілі; предмет договору - кредитні кошти у розмірі 50 000 доларів США, плату за користування у розмірі 5,99% річних, строк погашення до 13 лютого 2020 року, порядок проведення розрахунку щодо повернення коштів, здійснення оплати за проценти, що визначено щомісячними платежами, порядок нарахування процентів, право дострокового погашення, дата видачі кредиту. Предмет договору, цілі отримання кредитних коштів, відсоткові ставки по кредитному договору, умови кредитування, права та обовязки сторін визначені кредитним договором і додатковими угодами до кредитного договору.

Інформаційний листок від 01 січня 2008 року, який був предметом почеркознавчої експертизи, містить інформацію про кредит загалом, але цей інформаційний листок не стосується конкретно кредитного договору, укладеного між банком і ОСОБА_4, та надає загальну інформацію щодо кредитів, які видаються на споживчі цілі.

Апеляційний суд виходив з того, що сам по собі факт непідписання цього інформаційного листка не може бути єдиною і достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору, виходячи з презумпції правомірності правочину та зважаючи на те, що позивачем не ставиться під сумнів підписання кредитного договору, додаткових угод до кредитного договору та анкети-заяви, оскільки саме у них були визначені усі істотні умови по кредиту.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи міститься висновок почеркознавчої експертизи, яким встановлено, що позичальник - позивач не підписував додаток до кредитного договору - Умови кредитування. Вказаний додаток не є окремим юридичним документом, а є складовою кредитного договору. Тобто експертизою встановлено, що банк не повідомив позичальника про сукупну вартість кредиту всупереч положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанові Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року.

Висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях, що позичальник повинен був знати про вказані умови, оскільки повідомлення про сукупну вартість кредиту здійснюється за процедурою надання банком кредиту. Вказані умови банком позичальнику доведені не були.

Судом апеляційної інстанцій допущено невірне застосування норм матеріального права, а саме не застосовано норму Закону, яку слід було застосувати - пункт 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 207 ЦК України.

Банк не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням іпогашенням кредиту, а висновки суду в цій частині є виключно припущенням, що відповідно до частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203, 215 ЦК України, є підставою для визнання договорунедійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказане рішення суду апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» не погодився з доводами позивача та просив залишити ухвалене у справі рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 01 лютого 2008 року ОСОБА_4 заповнено та підписано анкету-заяву фізичної особи на отримання іпотечного кредиту. У цій анкет-заяві міститься інформація, що позичальник погоджується із усіма пунктами анкети та вся надана позичальником інформація вірна. Підписанням цієї анкети-заяви позичальник підтвердив, що банк надав у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

13 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у сумі 50 000 доларів США на споживчі цілі терміном до 13 лютого 2020 року.

10 червня 2011 року, 10 лютого 2014 року, 06 червня 2014 року, 10 жовтня 2014 року між сторонами укладені додаткові договори № 1, №2, №3, №4 до кредитного договору.

Додатком № 1 до кредитного договору передбачено графік погашення платежів.

Висновком судової почеркознавчої експертизи від 08 лютого 2017 року, проведеної Закарпатським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, установлено, що підпис від імені ОСОБА_4 в графі (підпис і ПІБ клієнта) внизу зворотної сторони інформаційного листка «Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» від 01 січня 2008 року виконаний не ОСОБА_4

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК Українивідповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

При відсутності достатніх даних для визнання умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

В укладеному між сторонами кредитному договорі позивач засвідчив своїм підписом кожний його аркуш, тобто він при його укладенні ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору. У вказаному кредитному договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач взяв кредит та зобов'язався повернути його банку відповідно до обумовлених сторонами умов.

Кредитний договір і додаткові угоди до нього, укладені між сторонами та особисто підписані позивачем, містять інформацію щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, строків повернення кредиту та механізму його погашення.

Посилання касаційної скарги про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки у результаті розгляду справи апеляційним судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту, ОСОБА_4 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов'язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

Посилання у касаційній скарзі на висновок експерта від 08 лютого 2017 року, у якому встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 в графі (підпис і ПІБ клієнта) внизу зворотної сторони інформаційного листка «Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» від 01 січня 2008 року виконаний не позивачем, як на підставу для визнання недійсним кредитного договору, укладеного між сторонами, є безпідставними, оскільки предмет договору, цілі отримання кредитних коштів, відсоткові ставки по кредитному договору, умови кредитування, права та обов'язки сторін безпосередньо визначені в укладеному між сторонами кредитному договору і додаткових угодах до нього.

Інформаційний листок від 01 січня 2008 року, який був предметом почеркознавчої експертизи, містить загальну інформацію про кредит та надає загальну інформацію щодо кредитів, які видаються на споживчі цілі.

Перевіряючи вказані доводи позивача під час апеляційного розгляду справи, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що сам по собі факт непідписання цього інформаційного листка не є безумовною підставою для визнання недійсним кредитного договору, виходячи з презумпції правомірності правочину та зважаючи на те, що позивачем не ставиться під сумнів підписання кредитного договору, додаткових угод до кредитного договору та анкети-заяви, оскільки саме у них були визначені усі істотні умови по кредиту.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердились під час касаційного провадження, не спростовують висновків апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, та фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим підстави для задоволення касаційної відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська