ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 456/4538/14

провадження № 61-1809св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - Стрийська міська рада, Гологірська сільська рада Золочівського району Львівської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_7,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Стрийської міської ради, Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5 і ОСОБА_6, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

У ході розгляду даної справи ОСОБА_7 звернувся з позовом до Стрийської міської ради, Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської обалсті, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5 і ОСОБА_6, про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння в складі житлових будинків від 25 лютого 1997 року, виданого Стрийською міською Радою народних депутатів Львівської області на підставі рішення виконавчого комітету Стрийської міської Ради народних депутатів від 20 лютого 1997 року № 47 та зареєстрованого 7 березня 1997 року Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1369; визнання будинковолодіння в складі двох житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_7 і ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1; визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя - будинковолодінні за вказаною адресою в складі двох житлових будинків разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд; визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/200 частку будинковолодіння в складі двох житлових будинків разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд за тією ж адресою в порядку спадкування за заповітом після дружини ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 81/400 частки будинковолодіння у АДРЕСА_1, та право власності на 3/8 частки житлового будинку у АДРЕСА_2.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року позов ОСОБА_7 до Стрийської міської ради, Гологірської сільської радиЗолочівського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5 і ОСОБА_6, про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності і визнання права власності залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року зупинено апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року до прийняття Стрийським міськрайонним судом Львівської області рішення у справі за позовом ОСОБА_7 до Стрийської міської ради та Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння, визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що цивільні справи за позовом ОСОБА_4 та за позовом ОСОБА_7 є взаємопов'язаними і ухвалення законного та обґрунтованого рішення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 неможливо до вирішення судом першої інстанції справи за позовом ОСОБА_7

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, просила ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд у порушення вимог пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали, не вказав конкретну обставину, до вирішення якої зупинено провадження у справі, у чому полягає взаємозв'язок предметів позовів та у чому полягає неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої справи. Крім того, апеляційний суд не врахував вимоги статті 157 ЦПК України у тій же редакції про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку, і зупинив провадження у справі всупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

2 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року задоволено позов ОСОБА_4 і визнано за нею право власності на 81/400 частку будинковолодіння у АДРЕСА_1, та право власності на 3/8 частки житлового будинку у АДРЕСА_2.

В ході розгляду даної справи до суду з позовом звернувся ОСОБА_7 до Стрийської міської ради, Гологірської сільської радиЗолочівського району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на частину спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_7 до Стрийської міської ради, Гологірської сільської радиЗолочівського району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності і визнання права власності залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року зупинено апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року до прийняття Стрийським міськрайонним судом Львівської області рішення у справі за позовом ОСОБА_7 до Стрийської міської ради та Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності, визнання спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Постановляючи ухвалу про зупинення апеляційного провадження, апеляційний суд виходив з того, що ухвалення законного та обґрунтованого рішення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 неможливо до вирішення судом першої інстанції справи за позовом ОСОБА_7і дійшов висновку про наявність підстав для зупинення провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 201 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення ухвали, у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, суд зобов'язаний зупинити провадження у цій справі.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об'єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

За змістом статті 3031 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Згідно із частиною першою статті 304 ЦПК України у тій же редакції Кодексу справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Касаційний суд не погоджується з висновками апеляційної інстанції, так як, зупиняючи апеляційне провадження, апеляційний суд не вказав, у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої справи та які є процесуальні перешкоди до перегляду цієї справи судом апеляційної інстанції та перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Сутність викладеного дає підстави стверджувати, що апеляційний суд зупинив апеляційне провадження у справі з порушенням частини першої статті 157, пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, та всупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвненції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанції і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадження у справі.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до апеляційного суду Івано-Франківської області.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик