КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/796/4302/2018
справа №752/8934/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Головачова Я.В.

за участю секретаря судового засідання Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Хоменко О.Л. 31 жовтня 2017 року,

у справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи: головний державний виконавець Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, Винокур Лариса Іванівна про визнання постанови неправомірною, зобов&q?ір;язання повернути виконавчий лист,-

встановив:

В квітні 2017 року ОСОБА_2, діючи як законний представник в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, звернулась до суду із скаргою, у якій просила:

- визнати постанову головного державного виконавця Бабкової Т.І. від 13 квітня 2017 року про закінчення виконавчого провадження ВП №53374999 про зобов&q?че;язання ОСОБА_2, законного представника малолітнього ОСОБА_3, не чинити ОСОБА_7 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 та надати їй ключі від цієї квартири - неправомірною;

- зобов'язати головного державного виконавця Бабкову Т.І. повернути виконавчий лист №752/9805/16-ц від 06 лютого 2017 року про зобов&q?у ;язання ОСОБА_2, законного представника малолітнього ОСОБА_3, не чинити ОСОБА_7 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 та надати їй ключі від цієї квартири до Голосіївського районного суду міста Києва.

У скарзі посилається на те, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року у справі за позовом Винокур Лариси Іванівни до ОСОБА_2, як законного представника неповнолітнього ОСОБА_3, про вселення та усунення перешкод у користуванні приватною власністю вирішено:

Вселити ОСОБА_7, в квартиру АДРЕСА_2.

Зобов'язати ОСОБА_2, законного представника малолітнього ОСОБА_3, не чинити ОСОБА_7, перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 та надати їй ключі від цієї квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 551,20 грн.

На виконання цього рішення видано три виконавчі листи, які пред&quma;явлено до виконання, зокрема Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва відкриті наступні виконавчі провадження:

- ВП №53375006 щодо виконання рішення в частині вселення (державний виконавець Бондаренко М.В.);

- ВП №53374999 щодо виконання рішення в частині не чинити перешкод та надання ключів (державний виконавець Бабкова Т.І.);

- ВП №53375018 щодо виконання рішення в частині не чинити перешкод та надання ключів (державний виконавець Яковенко В.А.).

Зазначає, що проживає за іншою адресою (АДРЕСА_1), ніж та, що вказана у виконавчих листах (АДРЕСА_2). Вперше дізналась про виконавче провадження ВП № березня 2017 року та 31 березня 2017 року подала заяву про перегляд заочного рішення.

10 квітня 2017 року отримала постанову про накладення штрафу у виконавчому провадженні ВП №53374999, що було відкрито 09 лютого 2017 року, а 12 квітня 2017 року її представник прийшов на прийом до державного виконавця та з цього часу стало відомо про декілька виконавчих проваджень. Державного виконавця Бабкову Т.І. повідомлено про подання заяви про перегляд заочного рішення, а відтак воно є таким, що не набрало законної сили. Державного виконавця також проінформовано про місце проживання боржника.

У зв&qu;f;язку із закінченням часів прийому державного виконавця представник не зміг ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження та ознайомлення було перенесено на 14 квітня 2017 року. Проте 14 квітня 2017 року державний виконавець повідомила, що 13 квітня 2017 року нею винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №53374999 з виконання рішення, яке не набрало законної сили, та підготовлено подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва 25 квітня 2017 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Посилаючись на викладене та на підставі ст.233 ЦПК України, ст.38 Закону України &qu>

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення скарги.

В апеляційній скарзі посилається на обставини, якими обґрунтовувала скаргу, вказує на те, що суд не встановив цих обставин, не врахував про неналежне сповіщення боржника про здійснення виконавчого провадження, що стало підставою для вирішення питання про притягнення її до кримінальної відповідальності у зв&q?, ;язку із невиконанням рішення суду.

Посилається на порушення строків визначених для розгляду скарги.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримала.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечувала.

Інші учасники справи в судове засідання не з&qu2.;явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників заявника та заінтересованої особи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Установлено, що постановою головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бабкової Т.І. від 09 лютого 2017 року відкрито виконавче провадження ВП №53374999 з примусового виконання виконавчого листа №752/9805/16-ц, виданого Голосіївським районним судом міста Києва 06 лютого 2017 року про зобов&quте;язання ОСОБА_2, законного представника малолітнього ОСОБА_3, не чинити ОСОБА_7 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 та надати їй ключі від цієї квартири.

Постановою головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бабкової Т.І. від 13 квітня 2017 року виконавче провадження ВП №53374999 закінчене на підставі ст.39 ч.1 п.11 Закону України &q?жа;Про виконавче провадження&q? р; в зв&quві;язку із направленням подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що боржником рішення суду не виконувалось, дії державного виконавця та постанова про закінчення виконавчого провадження є правомірними, а твердження про повідомлення державного виконавця про оскарження судового рішення не підтверджені.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України &qute;Про виконавче провадження&qu='; виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Відповідно до ч.6 ст.26 Закону України &quyl;Про виконавче провадження&qust; за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України &qual;Про виконавче провадження&qusp; копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев'ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відповідно до частин 1-3 ст.63 Закону України &qu s;Про виконавче провадження&quan; за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст.39 ч.1 п.11 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у випадку надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Отже у будь-якому випадку початку проведення виконавчих дій має передувати належне повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження.

Звертаючись до суду із скаргою на дії державного виконавця, заявник посилається на те, що не була обізнана про ухвалення заочного рішення суду та не була повідомлена про відкриття виконавчого провадження, а також на обставину вчинення виконавчих дій після звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Проте суд першої інстанції цих обставини не перевірив та не надав оцінки жодним доводам скарги.

Разом з тим, для правильного вирішення справи є необхідним встановлення обставини, чи пересвідчився державний виконавець в отриманні боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена рекомендованим листом, ураховуючи, що тільки після з&qu0p;ясування факту отримання такої постанови державний виконавець вправі вчиняти подальші виконавчі дії.

При цьому колегія суддів зазначає, що ухвала суду першої інстанції за своїм змістом не відповідає вимогам, які визначені нормами цивільного процесуального кодексу. Суд першої інстанції лише формально навів констатацію свого висновку, проте не зазначив мотивів, з яких він дійшов такого висновку, не надавши будь-якої оцінки доводам скарги та відповідно діям державного виконавця, що оскаржуються заявником.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі &q?, ;Руїс Торіха проти Іспанії&q? п; (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі &q?от;Суомінен проти Фінляндії&qua ; (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі &qu о;Гірвісаарі проти Фінляндії&quв ; (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст.379 ЦПК України неповне з&qu20;ясування судом обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 379, 381, 383, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

Я.В.Головачов