Головуючий суду 1 інстанції - Максименко О.Ю.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 409/2424/17
Провадження № 22ц/782/586/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2018 року м.Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області:

головуючого судді Дронської І.О.

суддів: Карташова О.Ю., Яреська А.В.,

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_2

заінтересована особа Довжанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 03 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Максименко О.Ю. у смт.Білокуракине Луганської області 03.04.2018 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту смерті

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року заявник ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті її баби ОСОБА_3, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла у м.Луганську, про що було видано лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті останньої. Місто Луганськ було постійним і останнім місцем проживання померлої. Також місцем настання смерті та місцем її поховання є м. Луганськ, Україна, але там проводиться антитерористична операція, тому органи влади, у тому числі органи РАЦС, у цьому районі не працюють, у зв'язку з чим вона не може отримати свідоцтво про смерть. Звернувшись до Довжанського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області щодо реєстрації смерті, їй було відмовлено у зв'язку з видачею медичних документів закладами, які розташовані на території, непідконтрольній українській владі, що викликає сумнів у їх легітимності. У зв'язку з чим заявниця просить суд встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, уроженки м.Луганська, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року у м.Луганську.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 03 квітня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту смерті відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником не було надано до суду медичне свідоцтво про смерть, а саме воно є доказом, який підтверджує факт смерті особи, а свідоцтво про смерть, видане установою, яка знаходиться на тимчасово окупованій території України із відбитком печатки так званої «Луганської народної республіки» згідно ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» не може бути прийнята у якості доказу. Також явка заявника була визнана судом обов'язковою, але заявник в судове засідання не з'явилася.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції заявником ОСОБА_5 подана апеляційна скарга в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким встановити факт смерті її бабусі ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року у м.Луганську.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки неможливості заявника-скаржника ОСОБА_6 надати суду медичне свідоцтво про смерть ОСОБА_3, оскільки воно було вилучено незаконними органами влади на окупованій території при отриманні «Свідоцтва про смерть», оригінал якого заявником суду першої інстанції було надано. Суд належним чином не оцінив усі надані заявником докази смерті ОСОБА_3 у сукупності та не врахував вимоги міжнародно-правових актів і принципів, а також практику Європейського суду з прав людини в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку. Крім того, судом першої інстанції не було враховано положення ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Скаржник ОСОБА_2 та зацікавлена особа, яких було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з'явились, заяв про відкладення розгляду справи від останніх на адресу суду не надійшло.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі скаржника та зацікавленої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до положень ч.ч.1-4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не представила суду медичне свідоцтво про смерть ОСОБА_3, при цьому зазначивши у мотивувальній частині судового рішення про те, що при поданні заяви до суду заявником були подані документи щодо смерті ОСОБА_3: копія паспорту померлої (а.с.53-54); відмова у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_3, видана Довжанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану на ім'я заявника ОСОБА_2 (а.с.51); свідоцтво про смерть від 11.05.2017 року видане "Артемовским отделом записи актов гражданского состояния Луганского городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики" (мовою оригіналу), засвідчена відбитком печатки так званої «Луганської народної республіки» (а.с.52); копія договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 09.05.2017 року (а.с. 56); копія квитанції до прибуткового касового ордеру від 09.05.2017 року (а.с.57).

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зазначені вимоги судом першої інстанції виконані не були.

Не подання заявником медичного свідоцтва про смерть ОСОБА_7, при наявності інших доказів щодо смерті останньої, не перешкоджало суду першої інстанції перевірити всі обставини, які мають значення для вирішення справи, оскільки відповідно до ч.1 ст. 294 ЦПК України суд зобов'язаний під час розгляду справ окремого провадження сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи.

Сама по собі відсутність медичного свідоцтва про смерть, що настала на тимчасово окупованій території України, яке, за доводами заявника, було вилучено незаконними органами влади на окупованій території при отриманні «Свідоцтва про смерть», що не спростовано у судовому засіданні, оригінал якого заявником суду першої інстанції було надано, не може бути єдиною підставою для відмови в задоволенні заяви, оскільки на момент вирішення справи не існує іншої процедури, ніж встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території в судовому порядку.

Під час апеляційного розгляду справи в апеляційному суді була усунута допущена судом неповнота з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи відповідно до ст.367 ЦПК України.

Апеляційним судом встановлено, що заявник ОСОБА_2 є онукою ОСОБА_3, що підтверджується: Свідоцтвом про народження ОСОБА_8, батьком якого зазначено ОСОБА_9, матір'ю- ОСОБА_3, а.с.61; Свідоцтвом про народження ОСОБА_11, батьком якої зазначено ОСОБА_8, матір'ю- ОСОБА_11, а.с.60; Свідоцтвом про шлюб, укладеним між ОСОБА_13 та ОСОБА_11, якій, після укладення шлюбу присвоєно прізвище «ОСОБА_11», а.с.55.

Баба заявника ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла у місті Луганську.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території в м.Луганську були надані довідка про причину смерті № 148 від 09 травня 2017 року, яка видана медичною установою м.Луганська, відповідно до якої причиною смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 року, у віці 86 років стала дисциркуляторна енцифалопатія IV), рецедив перенесеного інфаркту головного мозку 10.04.2017року, та свідоцтво про смерть від 11.05.2017 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Луганську, яке видано "Артемовским отделом записи актов гражданского состояния Луганского городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики" (мовою оригіналу) та засвідчено відбитком печатки так званої «Луганської народної республіки», а.с.52, копія договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 09.05.2017 року, з якої вбачається, що 09.05.2017 року заявником ОСОБА_2 було замовлено поховання ОСОБА_3, а.с. 56; копія квитанції до прибуткового касового ордеру від 09.05.2017 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 були сплачені послуги щодо поховання ОСОБА_3, а.с.57, фотознімки місця поховання ОСОБА_3, із зазначенням дати народження та смерті - ІНФОРМАЦІЯ_7 - ІНФОРМАЦІЯ_4 року, а.а.с.63-62.

Від встановлення факту смерті ОСОБА_3 залежить право заявника на отримання спадщини після смерті баби.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов до наступного.

Є загальновідомим, що місто Луганськ відповідно до законодавства України є тимчасово окупованою територією .

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа, встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою.

Згідно ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до п.8 ч.1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Видані на тимчасово окупованій території України документи про смерть відповідно до закону є недійсними і не можуть бути підставою для реєстрації смерті в позасудовому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану.

В Україні органами державної реєстрації актів цивільного стану смерть ОСОБА_3 не реєструвалась, що письмово підтверджено заінтересованою особою, у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_3 заявнику ОСОБА_2 відмовлено, а.с.51.

Від встановлення факту смерті ОСОБА_3 залежить реалізація заявником ОСОБА_2 права на отримання спадщини після смерті баби ОСОБА_3, тому, з метою захисту спадкових прав, заява підлягає задоволенню, оскільки іншого порядку встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, окрім судового, законом не встановлено.

Колегія суддів, враховуючи яке ключове значення, має встановлення факту смерті ОСОБА_3 для реалізації прав заявника, як виняток, бере до уваги медичну довідку про смерть та свідоцтво про смерть ОСОБА_3, які видані установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, де органи влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а саме відомості, що містяться у вказаних документах, та підтвердженні в сукупності та взаємозв'язку з іншими доказами по справі.

При оцінці наданих заявником документів як доказів в даній справі, колегія суддів враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Також колегія суддів приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував до правовідносин сторін норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у тому числі й вимоги п.2, 3 ч.4 ст. 265 ЦПК України щодо обов'язковості зазначення у мотивувальній частині рішення мотивів відхилення судом доказів та мотивувальної оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, що судом першої інстанції не було виконано, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 03 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту смерті задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, уроженки м.Луганська, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року у м.Луганську.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст складений 05.09.2018 року.

Головуючий

Судді: