Справа № 462/1553/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А. І.
Провадження № 22-ц/811/421/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м.Львів

Справа № 462/1553/17

Провадження № 22ц/811/421/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргуОСОБА_4

на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 5 вересня 2017 року (суддя Ліуш А. І.)

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з участю третьої особи: Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про виселення та зобов'язання до вчинення дій,-

встановив:

ОСОБА_4 звернулася до Залізничного районного суду м.Львова суду з позовом про виселення та зобов'язання вчинити певні дії.

Оскаржуваним рішенням в позові відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, та таким що порушує її законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права. Вказує, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві власності, вона є єдиним власником. Вказує, що між нею та ОСОБА_5 було укладено договір житлового найму, у якому передбачено обов`язок наймача виселитись та виписатись на першу вимогу власника. Зазначену вимогу нею було скеровано у належні строки однак така не виконана. Зазначає, що ОСОБА_5 ніколи не була членом її сім`ї, а суд фактично позбавив її (позивача) права власності та обмежив у його здійсненні.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м.Львова від 5 вересня 2017 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, у якій зареєстрована відповідач ОСОБА_5 та малолітні ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

ОСОБА_5 є колишнім членом сім'ї позивача ОСОБА_4, а відтак відповідач має право користуватись спірним житловим приміщенням.

Згідно із ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Враховуючи встановлене, а також те, що малолітні діти ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не забезпечені іншим житлом, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що виселення малолітніх дітей із квартири АДРЕСА_1 призведе до порушення житлових прав та інтересів дітей.

Судом встановлено і цю обставину не заперечує представник позивача, що відповідачі вселені в спірну квартиру зі згоди власника на підставі Договору про здачу в найм житлового приміщення від 24 січня 2012 року (а.с.9).

Позивач забезпечена іншим житлом, де проживає (АДРЕСА_1).

Відтак, між сторонами виникли договірні відносини.

Верховний Суд України у справі № 6-92 цс 15 висловив правову позицію, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що проживання відповідачів у спірній квартирі порушує її права власника житла, зокрема, передбачені статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України, які підлягають судовому захисту у обраний позивачем спосіб.

З урахуванням встановленого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в позові. Наведені в апеляційній скарзі доводи позивача не спростовують висновків суду.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в:

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 5 вересня 2017 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4-без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 29 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді