Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.10.2018 Справа №607/698/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Храпак М.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3, третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення його батьківських прав відносно малолітніх дітей: дочки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, посилаючись на те, що із 2005 року по 2016 рік вона перебувала у шлюбі із відповідачем. За час шлюбу, ОСОБА_3 незначний час працював водієм таксі, після звільнення з 2014 року не працевлаштовувався, доходу не отримував та коштів на утримання дітей не надавав. Останні декілька років відповідач не бере жодної участі в утриманні та вихованні дітей, не цікавиться їх матеріальним забезпеченням, духовним та моральним розвитком, їх станом здоров'я, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Діти перебувають на повному утриманні та вихованні матері та позбавлені батьківської турботи.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, подавши відзив на позовну заяву у якому зазначив, що йому позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми після розірвання шлюбу. Зазначив, що на даний час він відбуває покарання згідно вироку суду у ДУ «Городоцький виправний центр №131». За час перебування у місцях позбавлення волі змінив свій світогляд про сім»ю та життя в цілому. Після звільнення з Городоцького виправного центру має намір влаштуватися на роботу та допомагати дітям матеріально. Бажає приймати участь у вихованні своїх дітей, належно виконувати свої батьківські обов»язки, заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Вказав, що він має інтерес до своїх неповнолітніх дітей. Зазначив, що як слідує з рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (пункт 58), сам факт заперечення відповідачем позовної заяви про позбавлення його батьківських прав щодо дочки може свідчити про його інтерес до дитини. Також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об2єктивного з»ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи із характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Вважає, що підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених в позовній заяві та просять суд їх задовольнити. Крім цього, у поданій відповіді на відзив відповідача зазначили, що відповідач не надав доказів, які б свідчили про зміну свого світогляду про сім»ю та про життя в цілому. Проте, яке вбачається із доказів, наданих позивачем таке ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов»язків щодо його неповнолітніх дітей мало місце, а тому слід позов задовольнити. Також, у судовому засіданні зазначили, що відповідач зловживав алкогольними напоями, вчиняв насильство в сім»ї по відношенню до позивачки та своєї матері, що підтверджено складеними протоколами про адміністративне правопорушення за ст..173-2 КУпАП, а тому його слід позбавити батьківських прав.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовних вимог не визнали, проти їх задоволення заперечили. ОСОБА_3 запевнив суд, що відбуваючи покарання змінив своє ставлення до сім»ї та своїх неповнолітніх дітей та бажає сумлінно виконувати усі обов»язки, які повинен виконувати батько щодо своїх дітей. Просив суд не позбавляти його батьківських прав по відношенню до своїх дітей. Також, представник відповідача зазначив, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували невиконання ОСОБА_3 своїх батьківських обов»язків, висновок служби у справах дітей не слід брати до уваги, як такий, що складений без участі у ньому ОСОБА_3, наданні ним своїх пояснень, не враховано при цьому думку дітей, а його складено лише на суб»єктивних твердженнях позивача. Також, ОСОБА_3 зазначив, що брав участь у вихованні своїх дітей до свого засудження, оскільки приходив до них в дошкільний заклад, працював та надавав кошти на їх утримання. Крім цього, зазначив, що позивач не звертався із позовом про стягнення аліментів у випадку матеріального неутримання ним своїх дітей. У позові просить відмовити.

Представник Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з'явився, подавши клопотання відповідно до якого просить справу розглядати у відсутності їх представника, підтримують висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей: дочки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 04 травня 2018 року у даній справі проведено підготовче засідання за наслідками якого закрито підготовче провадження.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано (рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року).

У даному шлюбі в них народилося двоє дітей: дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане 14 березня 2012 року, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції) та син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2, видане 17 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції).

Позивач ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_6, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою №925 від 21.02.2017 р., виданою ПП «Наш дім» та копією Будинкової книги.

Відповідача ОСОБА_3 вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 лютого 2017 року визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України та призначено покарання у виді одного року обмеження волі. На даний час відповідач з 12.10.2017 року відбуває покарання у Державній установі «Городоцький виправний центр №131».

Як вбачається із інформації наданої Тернопільським дошкільним навчальним закладом №6 Тернопільської міської ради Тернопільської області від 17.02.2017 року, ОСОБА_5 відвідує дошкільний заклад з 06 серпня 2014 року, а ОСОБА_6 з 08 серпня 2016 року. За період перебування дітей у зазначеному дошкільному навчальному закладі приводить та забирає дітей мама - ОСОБА_1, а також бабуся з боку батька. Батька дітей ОСОБА_3 вихователі у дошкільному закладі не бачили. На всі заходи, що проходять у закладі (батьківські збори, дитячі святкові ранки та ін.) приходить мати дітей та приділяє багато уваги дітям.

Також, як вбачається із характеристики наданої Тернопільським дошкільним навчальним закладом №6 Тернопільської міської ради Тернопільської області на дитину ОСОБА_6, за період відвідування дитини даного закладу батько приходив за дитиною двічі. На святкових ранках та зборах бувають присутні мати та бабуся.

ОСОБА_1 працює в ТОВ «Дельта Текс» на посаді адміністратора магазину одягу з 01 травня 2011 року по даний час.

Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №443 від 27 червня 2017 р., беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається із інформації наданої Головним управлінням Національної поліції в Тернопільській області від 10 лютого 2017 року №Р-10аз, на ОСОБА_3 складено 11 адміністративних протоколів за ст..173-2 КУпАП за фактом вчинення насильства в сім»ї. Доказів притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вказаними статтями суду не надано.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є матір»ю відповідача, який під час проживання з дітьми проявляв неадекватну поведінку через свої постійні конфлікти із позивачем, з 2016 року не проявляв турботи та інтересів до своїх неповнолітніх дітей.

Допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що відповідач ОСОБА_3 не брав участі у вихованні своїх дітей, проте вона не була очевидцем того, щоб він ображав чи вчиняв насильницькі дії щодо своїх дітей.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.ч. 1 - 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя: поважати дитину.

Статтею 164 СК України, визначено виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, а саме: мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пункт 18 зазначеної постанови роз»яснює, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Отже, суд має з'ясувати винність поведінки відповідача, врахувати її характер, особу батька, інші обставини справи з огляду на підставу позбавлення батьківських прав, передбачену ст. 164 СК України.

Європейський Суд з прав людини у пунктах 54, 55, 56, 59 свого рішення у справі «Хант проти України» (Hant v. Ukraine) від 07 грудня 2006 року зазначив, «…що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v.Sweden (№2), від 27 листопада 1992 року, Серія а, №250, ст.35-36, п.90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров»ю чи розвитку дитини. Суд зазначає, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір»ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. Суд не має сумнівів, що такі доводи можуть бути належними. Однак, звертаючись до усталеної прецедентної практики Суду щодо статті 8, яка виключає імпліцитні процедурні вимоги, необхідно визначити, чи був заявник залучений до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту його інтересів, беручи до уваги обставини справи, а також важливість прийнятих рішень…Суд нагадує, що в даній справі не йшлося про будь-які тілесні ушкодження, завдані заявником дитині…».

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Суд оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, вважає, що позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до своїх неповнолітніх дітей не підлягає до задоволення. При цьому, суд зазначає, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про позбавлення його батьківських прав з підстав, які наведені у ч.1 ст.164 СК України. Саме по собі перебування відповідача в установі відбування покарання, засудженого за кримінальне правопорушення передбачене ст..128 КК України, а також вчинення ним інших кримінальних правопорушень передбачених ст..125 КК України за заподіяння тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_7 з якою він перебуває у неприязних відносинах, не може свідчити про неналежне виконання ним своїх батьківських обов»язків по відношенню до своїх неповнолітніх дітей. Також, на думку суду, не може бути таким доказом інформація ГУ НП в тернопільській області про складання стосовно відповідача адміністративних протоколів за ст..173-2 КУпАП, оскільки зазначені обставини не свідчать про вчинення ним правопорушень стосовно своїх дітей, жорстоке поводження із ними та заподіяння їм тілесних ушкоджень, вчинення сто воно них насильства, а також у тому числі про неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов»язків. Крім цього, доказів притягнення відповідача за складеними стовно нього протоколами про адміністративне правопорушення за вказаною статтею суду не надано. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що висновок служби у справах дітей Тернопільської міської ради щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до своїх неповнолітніх дітей від 27 червня 2017 року, був складений без участі у ньому відповідача, без врахування його думки та надання йому можливості подати відповідні докази, та який виходячи із його змісту базується лише на інформації, отриманої від дошкільного навчального закладу, а також інформації щодо складання на відповідача адміністративних протоколів. Крім цього, як вбачається із характеристики наданої тим же дошкільним закладом №6 на дитину ОСОБА_6, за період відвідування дитини даного закладу батько приходив за дитиною двічі, що свідчить про його інтерес до дитини та бажання останнього брати участь у її житті. Також, на думку суду, позивачем не надано доказів, що відповідач матеріально не забезпечував дітей. При цьому, суд зазначає, що ОСОБА_1 не зверталась із позовом до відповідача про стягнення коштів на утримання дітей. Також, суд не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, оскільки останні зазначили про сімейні конфлікти із відповідачем та зловживання останнього алкогольними напоями. Крім цього, при ухваленні судового рішення суд враховує запевнення відповідача про те, що він бажає піклуватися про своїх дітей, усвідомив свою неналежну поведінку щодо колишньої своєї дружини ОСОБА_1 та своєї матері, після звільнення має намір працевлаштуватись, допомагати своїм дітям матеріально та брати активну участь у їх житті та вихованні.

За наведених підстав, суд вважає, що слід відмовити в позові та не позбавляти батьківських прав ОСОБА_3 Одночасно, суд вважає, що відповідача слід попередити про необхідність змінити своє ставлення до виховання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, поклавши на Службу у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради контроль за виконанням батьківських обов'язків ОСОБА_3.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, ст.ст.164, 165 СК України, Конвенцією про права дитини, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, поклавши на Службу у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради контроль за виконанням батьківських обов»язків ОСОБА_3.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області або безпосередньо до апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 19 жовтня 2018 року.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан