ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 461/463/16-ц

провадження № 61-2953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Романюк В. Ф., та рішення апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бакуса В. Я., Гірник Т. А., Левика Я. А., та касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС України у Львівській області), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що 25 грудня 2006 року його, капітана міліції, звільнено з органів внутрішніх справ. 12 березня 2007 року він направив до ГУ МВС України у Львівській області заяву із проханням виплатити належні йому при звільненні кошти, у тому числі компенсацію за неотримане речове майно.

У квітні 2007 року ГУ МВС України у Львівській області листом повідомило позивача про відсутність у нього права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 травня 2011 року задоволено позов ОСОБА_1 і зобов`язано ГУ МВС України у Львівській області провести розрахунок грошової компенсації за невидане речове майно та виплатити вказану компенсацію.

Відповідно до наказу ГУ МВС України у Львівській області № 331 о/с від 1 серпня 2014 року та платіжного доручення № 1454 від 28 серпня 2014 року Головним управлінням проведено розрахунок грошової компенсації та виплачено позивачу кошти за невидане речове майно.

Оскільки кошти за речове майно у розмірі 1 898, 20 грн йому своєчасно не виплачені, позивач вказує, що він втратив прибуток, так як міг би помістити їх з 1 січня 2007 року на депозитний рахунок у Сокальському відділенні № 6333 ВАТ «Ощадний банк України» та отримати до 28 серпня 2014 року 3 702,71 грн процентів.

Крім того, зазначив, що внаслідок порушення ГУ МВС України у Львівській області його права на своєчасне отримання компенсації за речове майно, йому завдана моральна шкода, яка полягає у принижені честі, гідності, ділової репутації та у моральних стражданнях. Заподіяну моральну шкоду оцінює у 1 000 000 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних доказів, які б підтвердили наявність причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною йому майновою та моральною шкодою і неправомірними діями відповідачів. Крім того, позивачем не обґрунтовано заявлену вимогу про відшкодування моральної шкоди та не надано доказів на підтвердження розміру суми відшкодування.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з ГУ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 500 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалюючи у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог частково, апеляційний суд виходив з того, що постановою Сокальського районного суду Львівської області від 31 травня 2011 року встановлено порушення ГУ МВС України у Львівській області права позивача на отримання речового майна і грошової компенсації за нього при звільненні з органів внутрішніх справ, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок такого порушення. Оскільки спірні правовідносини виникли між позивачем та ГУ МВС України у Львівській області з приводу проходження позивачем служби в органах міліції, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України не несе відповідальності у таких правовідносинах за дії ГУ МВС України у Львівській області.

У травні 2016 року представник ГУ МВС України у Львівській області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, не встановив, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві ГУ МВС України у Львівській області моральних страждань або втрат немайнового характеру, їх глибини та тривалості.

Крім того, саме держава має відшкодовувати шкоду, завдану громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю правоохоронних органів, оскільки вони діють від імені держави. Зокрема, єдиним джерелом фінансування їх діяльності є кошти державного бюджету, а видатки на відшкодування шкоди громадянам за рахунок цих органів економічною класифікацією видатків бюджету не передбачено. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до обґрунтування незаконності рішення апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Також у травні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не встановили, чи були порушені працівниками ГУ МВС України у Львівській області його права при виплаті компенсації за невидане речове майно та чи має він право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями ГУ МВС України у Львівській області, за рахунок держави.

Вважає, що суди першої і апеляційної інстанцій порушили діюче законодавство, оскільки не захистили його гарантоване Конституцією України право на відшкодування майнової і моральної шкоди, заподіяної незаконним діями органу державної влади.

Касаційне провадження відкрито ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2016 року і ухвалою цього суду від 28 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріли цивільної справи і перевіривши доводи касаційних скарг, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Сокальського районного суду Львівської області від 31 травня 2011 року задоволено позов ОСОБА_1 до ГУ МВС України у Львівській області про виплату грошової компенсації за невидане своєчасно речове майно та зобов`язано ГУ МВС України у Львівській області провести розрахунок грошової компенсації за невидане ОСОБА_1 речове майно у період несення служби в Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області. Зобов`язано ГУ МВС України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за таке речове майно.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 10 вересня 2014 року виконавче провадження за виконавчим листом № 2а-1/11, виданим 1 липня 2014 року Сокальським районним судом Львівської області, на виконання постанови суду від 31 травня 2011 року боржником (ГУ МВС України у Львівській області) здійснено розрахунок та виплачено стягувачу ОСОБА_1 кошти у розмірі 1 898,20 грн як компенсацію за невидане речове майно.

Згідно зі статтею 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які могли бути реально отримані.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки заподіювача шкоди, наявності збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів покладає на позивача обов`язок доведення того, що ці доходи не є абстрактними і в дійсності були б ним отримані у разі належної поведінки іншої сторони.

Він повинен також довести, що міг і повинен був отримати ці доходи і виключно неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів щодо неодержання прибутку у розмірі 3 702,71 гривень не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували реальність його наміру розпорядитися отриманою компенсацією саме шляхом розміщення цих коштів на депозитному рахунку у банку.

Відмовляючи у відшкодуванні збитків на підставі пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди обґрунтовані виключно поданим ним розрахунком можливого прибутку за відсутності доказів існування реального наміру розмістити кошти на депозитному рахунку у банку, тому обґрунтовано відмовили у позові в цій частині.

Касаційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про порушення судами попередніх інстанцій при вирішенні його вимог про відшкодування майнової шкоди норм матеріального права, які полягають у незастосуванні до спірних правовідносин статті 1166 ЦК України, так як дана норма визначає основні засади відповідальності за завдану у деліктних правовідносинах шкоду, проте характер спірних правовідносин у цій справі інший.

Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статті 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов?язком кожного є доведення обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, та підстав позову є диспозитивним правом позивача.

У даній справі ОСОБА_1 не обґрунтовував позов правовими підставами, визначеними статтею 1166 ЦК України, тому доводи його касаційної скарги у цій частині безпідставні.

Твердження ОСОБА_1 про те, що поданий ним розрахунок упущеної вигоди належно підтверджує розмір доходів, які могли бути отримані у разі своєчасної виплати компенсації, і є підставою для задоволення відповідних позовних вимог, помилкові, оскільки даний розрахунок не є доказом реальності наміру розмістити грошові кошти на депозитному рахунку із нарахуванням відповідних процентів.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності існування сукупності передбачених законодавством підстав для її відшкодування, а саме: наявності шкоди, протиправності діянь її заподіювача, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього у її заподіянні.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди і ухвалюючи у цій частині нове рішення про стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди 500 гривень, виходив з того, що через несвоєчасне отримання компенсації вартості невиданого речового забезпечення ОСОБА_1 зазнав душевних страждань у зв`язку із невизнанням його прав.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок її порушення прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Тобто, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 пов`язує спричинення йому моральної шкоди, яку оцінює у 1 000 000 гривень, з порушенням відповідачем законодавства про порядок та умови проходження служби в органах внутрішніх справ, що полягає у невизнанні його права на отримання грошової компенсації при звільненні з органів внутрішніх справ. Вказує, що такими неправомірними діями відповідач принизив його честь, гідність і ділову репутацію, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків і стосунків з оточуючими людьми.

Суд першої інстанції, оцінивши подані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не зазначено переконливих доводів на підтвердження того, що невиплатою компенсації принижено його честь і гідність, порушено звичні життєві зв`язки і стосунки із оточуючими людьми.

Апеляційний суд, стягуючи на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 500 гривень, не навів у рішенні обґрунтованих мотивів, з яких дійшов висновку про незаконність у цій частині рішення суду першої інстанції та доведеністю заподіяння позивачу моральної шкоди.

Посилаючись на Закон України «Про міліцію» і інші положення спеціального законодавства, яке регулює проходження служби в органах внутрішніх справ, апеляційний суд не врахував, що це законодавство не передбачає відшкодування моральної шкоди з підстав, наведених позивачем.

Крім того, постановою Сокальського районного суду Львівської області від 31 травня 2011 року встановлено, що ГУ МВС України у Львівській області при вирішенні питання щодо виплати ОСОБА_1 компенсації діяв у відповідності до наказу Міністерства внутрішніх справ № 1256 від 30 грудня 2005 року, проте, оскільки цим наказом звужено обсяг попередньо існуючих прав працівників на отримання компенсації, суд дійшов висновку про задоволення позову і зобов`язав відповідача виплатити компенсацію.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на безпідставність доводів позивача про допущення відповідачем незаконних дій та бездіяльності, які спричинити йому майнову і моральну шкоду.

Посилання ОСОБА_1 на те, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у нього на підставі постанови Сокальського районного суду Львівської області від 31 травня 2011 року, якою зобов`язано відповідача провести розрахунок і виплату компенсації за невидане у період проходження служби речове майно, касаційний суд вважає безпідставним, оскільки відшкодування моральної шкоди цивільне законодавство пов'язує із доведенням наявності такої шкоди і сам по собі зміст вказаної постанови достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди не є.

Суд першої інстанції, дослідивши подані докази і вивчивши обґрунтування позову та подані сторонами докази і заперечення, правильно послався на недоведеність заподіяння позивачу моральних страждань, які призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і стосунків з оточуючими.

Постанова Сокальського районного суду Львівської області від 31 травня 2011 року не підтверджує того, що ГУ МВС України у Львівській області здійснило дії, які могли принизити честь і гідність позивача або завдати йому душевних страждань, на що в обґрунтування своїх позовних вимог посилається ОСОБА_1 .

Саме лише існування судового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 не є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, як помилково вважав суд апеляційної інстанції.

Порушень під час розгляду справи у судах першої і апеляційної інстанцій статей 8, 22, 55, 56, 64, 124 Конституції України, на які в обґрунтування доводів касаційної скарги посилається ОСОБА_1 , касаційним судом не встановлено.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, яке судом апеляційної інстанції скасовано помилково, тому відповідно до вимог статті 413 ЦПК України касаційний суд задовольняє касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, скасовує рішення апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2016 року і залишає в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 касаційний суд залишає без задоволення, оскільки зазначені заявником доводи не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи у частині вирішення позовних про відшкодування майнової шкоди.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 417, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 5 травня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак