Справа № 761/8473/18
Провадження № 2/761/4669/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю :

секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа : ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, -

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_6 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі - відповідач 2), ОСОБА_5 (далі - відповідач 3), ОСОБА_7 (далі - відповідач 4), третя особа : ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 45/100 квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 27.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мармазовою О.М., зареєстровано в реєстрі за №10946. За наявною у позивача інформацією, в квартирі проживає п'ятеро осіб, двоє з яких є співвласниками квартири і їх сумарна частка складає 55/100. Зазначає, що інформація про співвласників 55/100 квартири відсутня у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а відповідачі не йдуть на контакт та не дають повну інформацію про співвласників, то позивач не має точної інформації про розмір часток у праві сумісної власності на сьогоднішній день. Між співвласниками визначено порядок користування спільним майном, який існував ще до придбання позивачем частини квартири. Позивач має у користуванні дві окремі кімнати, які згідно даних технічного паспорту від 15.12.2006 року мають площі 15,00 кв.м. та 13,9 кв.м., а також має право на рівні з іншими співвласниками користуватись приміщеннями загального користування: кухнею, туалетною та ванною кімнатами та коридором. Стверджує, що позивач не проживає у квартирі, проте, регулярно сплачує належні до сплати комунальні платежі. Позивач, переговоривши попередньо з іншими співвласниками квартири, вирішив здати в оренду свої кімнати. Оскільки, заперечень зі сторони відповідачів не було, позивач 6 вересня 2017 року уклав договір оренди частини квартири із ОСОБА_8 та познайомивши її з ОСОБА_3 передав ключі від квартири, проте відповідач 1, 2 відмовили у вселенні, викликавши поліцію 13 вересня 2017 року, заявивши, що не допустять орендаря до квартири, оскільки, вона їм не подобається, а представник відповідачів наполягав на тому, що договір оренди недійсний і взагалі не може вважатись укладеним, а позивач не має права здавати свої кімнати без згоди відповідачів. Домовитись про компроміс не вдалося ні на зустрічі, ні в ході декількох телефонних розмов. 10 жовтня 2017 року позивачем був направлений лист відповідачам з проханням надати доступ орендарю до квартири. Відповіді не надійшло, а позиція відповідачів залишилась незмінною. Таким чином, не проживаючи в квартирі та сплачуючи за комунальні послуги, позивач не може реалізувати своє право на здачу кімнат в оренду, втрачає матеріальну вигоду від здачі кімнат в оренду, оскільки орендар фактично не зміг заселитись і відповідно не сплачує за договором оренди. Категорична позиція щодо здачі кімнат в оренду в цілому, порушує права позивача та створює перешкоди у здійсненні права власності, а саме користування та розпорядження.

Тому, позивач просив суд зобов'язати відповідачів не чинити перешкод позивачу у користуванні та розпорядженні частиною квартири, а саме не перешкоджати укладати договори оренди та виконувати їх умови, зокрема, забезпечувати можливість орендарю заселитись та проживати у квартирі, стягнути судові витрати.

Ухвалою від 25.05.2018 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач 1, який діє в інтересах відповідача 2, представник відповідача 1, позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, додатково зазначивши, що договір оренди недійсний і взагалі не може вважатись укладеним, а позивач не має права здавати свої кімнати без згоди відповідачів.

У судове засідання відповідач 3, 4, третя особа не з'явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, відзив та заперечення на позовну заяву не надходили.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача 1, представника відповідача 1, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню зважаючи на таке.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст. 41 Конституції України).

Судом встановлено, що позивач є власником 45/100 квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 27.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мармазовою О.М., зареєстровано в реєстрі за №10946 (а.с. 3-5).

Відповідно інформаційної довідки КМБТІ №КВ-2013 №27328 від 20.09.2013 року 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.08.1994 року Фондом комунального майна Радянського району м. Києва (а.с. 48).

Позивач зазначає, що не проживає у квартирі, проте, регулярно сплачує належні до сплати комунальні платежі, переговоривши попередньо з іншими співвласниками квартири, вирішив здати в оренду свої кімнати. Оскільки, заперечень зі сторони відповідачів не було, позивач 6 вересня 2017 року уклав договір оренди частини квартири із ОСОБА_8 (а.с. 9-10) та познайомивши її з ОСОБА_3 передав ключі від квартири, проте відповідач 1, 2 відмовили у вселенні, викликавши поліцію 13 вересня 2017 року, заявивши, що не допустять орендаря до квартири, оскільки, вона їм не подобається. Домовитись про компроміс не вдалося ні на зустрічі, ні в ході декількох телефонних розмов. Таким чином, не проживаючи в квартирі та сплачуючи за комунальні послуги, позивач не може реалізувати своє право на здачу кімнат в оренду, втрачає матеріальну вигоду від здачі кімнат в оренду, оскільки орендар фактично не зміг заселитись і відповідно не сплачує за договором оренди. Категорична позиція щодо здачі кімнат в оренду в цілому, порушує права позивача та створює перешкоди у здійсненні права власності, а саме користування та розпорядження.

10 жовтня 2017 року позивачем був направлений лист відповідачам з проханням надати доступ орендарю до квартири, який відповіді не надійшло.

Відповідно ч. 1, 2 та 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

В частині 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

А у відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Крім цього, відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою вправі власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Як передбачено ч.1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно зі ст. 811 ЦК України, договір оренди житлового приміщення укладається виключно в письмовій формі, проте нотаріальному посвідченню він не підлягає. Обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягає тільки договір оренди житла з викупом.

Відповідно до ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється.

В матеріалах справи міститься копія договору оренди, проте, всупереч вимогам ст. 369, 811 ЦК України, підписаний позивачем без згоди відповідачів, які є співвласниками спірної квартири, чим суттєво порушив права та інтереси інших співвласників, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку поясненням та доказам наявним у матеріалах справи, враховуючи, що договір оренди, всупереч вимогам ст. 369, 811 ЦК України, підписаний позивачем без згоди відповідачів, які є співвласниками спірної квартири, чим суттєво порушив права та інтереси інших співвласників, тому суд, прийшов до висновку, що прав позивача відповідачі не порушували, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України; ст.ст. 316, 317, 319, 321, 328, 355, 358, 365, 810, 811 ЦК України; ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 280, 352-353 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа : ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 28.12.2018 року.

Суддя