Номер провадження: 22-ц/785/100/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

при секретарі: Чепрас А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання іпотечного договору припиненим, виключення з державного реєстру іпотек запису про державну реєстрацію іпотечного договору та виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запису про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, квартиру №101, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Тополина, 12 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання іпотечного договору припиненим, виключення з державного реєстру іпотек запису про державну реєстрацію іпотечного договору та виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запису про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» подало до суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2017 року в частині відмови в задоволені позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги Банку.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2, посилаючись на законність в оскаржуваній апелянтом частині рішення суду, просить суд апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін (Том 2: а.с. 204-207).

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 25 липня 2008 року між Відкритим Акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №1501/0708/55-012, відповідно до умов якого останній було надано кредит в іноземній валюті в сумі 120000,00 дол. США із погашенням кредиту шляхом здійснення щомісячних платежів, із кінцевим строком погашення до 25.07.2018 року.

Вказаним договором за користування кредитним коштами встановлена плата в розмірі 11,90% річних ( а.с. 7-14).

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що укладені між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 25 травня 2012 року, ПАТ «Дельта Банк» набув прав кредитора за кредитним договором №1501/0708/55-012 та забезпечувальним до нього договором іпотеки №1501/0708/55-012-Z-1.

З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань з повернення кредитних коштів за кредитним договором №1501/0708/55-012 від 25.07.2008 року між кредитором та позичальником 25.07.2008 року було укладено договір Іпотеки відповідно до умов якого остання передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру №101, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Тополина, 12, загальною площею 87,8 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., яку сторони договору оцінили сумою 848110,00 грн.

Вказаний договір іпотеки було посвідчено 25.07.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р.№5873.

Звертаючись до суду з позовом, Банк посилався на те, що ОСОБА_2 свої зобов'язання по виконанню умов договору кредиту виконувала неналежним чином, внаслідок чого станом на 08 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 1890325,54 грн., з яких тіло кредиту 1531629,67 грн., відсотки 207326,53 грн., пеня 142397,91 грн., та нараховані відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України , - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу кредиту 5693,63 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсоткам 3277,80 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», районний суд виходив з того, що чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі судового рішення в порядку зазначеному у позовній заяві ПАТ «Дельта Банк».

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2017 року року оскаржується ПАТ «Дельта Банк» лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та розяснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом не перевіряється.

Так, згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 11 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі, якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Зокрема, за змістом підпункту 12.3 пункту 12 іпотечного договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене у підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору, є договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У підпункті 12.3.1 пункту 12 іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у пункті 12.3 цього договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту є безумовним.

Підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Тобто сторони, укладаючи наведений договір, визначили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності.

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У ст. 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією ОСОБА_4 Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

На підстави викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку», також, не передбачено.

А тому, доводи апелянта про порушення норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення, зокрема, п. 12.1. Іпотечного договору від 25.07.2008 року, ст.ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», на переконання апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді апеляційної інстанції та спростовуються належними та допустимими доказами по справі.

Доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить. Порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справі під час апеляційного розгляду встановлено не було.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання іпотечного договору припиненим, виключення з державного реєстру іпотек запису про державну реєстрацію іпотечного договору та виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запису про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22.10.2018 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

ОСОБА_5