справа № 156/438/18
провадження № 2/156/287/18
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 жовтня 2018 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Нєвєрова І. М.,

за участю секретаря судового засідання Салатюк Г. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу № 156/438/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за час користування чужими коштами.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за час користування чужими коштами. Свій позов мотивує тим, що ухвалою Іваничівського районного суду № 2-574/11/0303 від 21.12.2011 року між нею та Відповідачем було затверджено мирову угоду, згідно п. 2 якої ОСОБА_2 зобовязався в строк до 01 червня 2012 року сплатити їй 52 100 грн. компенсації від погодженої ними вартості майна, яке залишається у власності та користуванні відповідача. Однак, у повній мірі своїх зобов'язань щодо сплати грошових коштів відповідач не виконав. Неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань змусило її звернутися до виконавчої служби для примусового виконання рішення суду. Заборгованість відповідача становить 11 069,49 коп. Вона вважає, що має право на стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 26 482,95 грн. та 3% річних у розмірі 2 076,00 грн., тому просить стягнути дану суму з відповідача в її користь.

Відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі у зв'язку з їхньою безпідставністю, оскільки відповідальність передбачена ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання не може застосовуватися у справі, де стягнення здійснюється за рішенням суду у порядку виконавчого провадження. Дані зобов'язання не є договірними, а тому ст. 625 ЦК України у даному випадку застосуванню не підлягає. Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заяви, клопотання учасників справи

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, підтримання позовних вимог та прохання їх задовольнити.

Від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі відповідача, заперечення позовних вимог у повному обсязі та прохання відмовити у їх задоволенні.

Процесуальні дії у справі

24.05.2018 року ухвалою суду провадження по справі було відкрито, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 23.07.2018 року на 10:00 год.

23.07.2018 року розгляд справи не відбувся у зв'язку із перебуванням судді у відрядженні. Розгляд справи відкладено на 03.09.2018 року на 11:30 год.

03.09.2018 року розгляд справи не відбувся у зв'язку із неявкою у судове засідання сторін по справі та надходженням від представника відповідача клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із його зайнятістю в іншій справі.

Згідно ч. 1 ст. 223 Цивільно-процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Випадки відкладення розгляду справи відсутні.

У звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи та проведенням розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Іваничівського районного суду № 2-574/11/0303 від 21.12.2011 року між нею та Відповідачем було затверджено мирову угоду, згідно п. 2 якої ОСОБА_2 зобовязався в строк до 01 червня 2012 року сплатити їй 52 100 грн. компенсації від погодженої ними вартості майна, яке залишається у власності та користуванні відповідача (а.с. 10-11).

27.12.2011 року на виконання вказаного рішення Іваничівським районним судом було видано виконавчий лист.

Згідно листа вих. № 3153 від 23.03.2018 року вбачається, що за вищевказаним виконавчим листом із ОСОБА_2 всього стягнуто 41 030,51 грн. Заборгованість станом на 01.04.2018 року становить 11 069,49 грн. (а.с.9).

Оцінка суду

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина третя статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11, від 27.01.2016 р. № 6-771цс15).

В даній справі спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, що регулюється Законом України «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підставі викладеного, суд, з врахуванням роз'яснень Верховного Суду України, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову за безпідставністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із тим, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а у задоволенні позову відмовляється повністю, то судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 263, 265, 268,273, 354 ЦПК України, 625 ЦК України, суд,-

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), мешканки ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити повністю.

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду складено в повному обсязі 24 жовтня 2018 року.

Суддя І. М. Нєвєров