Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2018 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,з участю секретаря судового засідання Брагіної І.В.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3 про встановлення факту,що має юридичне значення,усунення від спадкування

за участю учасників справи та їх представників:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_4Р.(на підставі ордеру на надання правової допомоги серія ЗП № 58506 від 20.03.2018 р.)

відповідачів ОСОБА_2,ОСОБА_3

представника відповідачів адвоката ОСОБА_5В.(на підставі ордеру на надання правової допомоги серія ЗП № 036262 від 21.05.2018 р.,ЗП № 036264 від 29.05.2018 р.),-

В С Т А Н О В И В:

,

В березні 2018 р.ОСОБА_1звернулася до суду з позовом, в якому зазначає,що вона народилась 08.12.1994 р.у м.Запоріжжі,її батьками є ОСОБА_6та ОСОБА_7А,котрий помер 07.02.2018 р.,батьки у зареєстрованому шлюбі не перебували.

18.02.1992 р.ОСОБА_7розірвав шлюб з ОСОБА_8,від цього шлюбу він мав двох дітей:відповідачів ОСОБА_2та ОСОБА_3

Весною 1992 р.ОСОБА_6,її син ОСОБА_9та ОСОБА_7почали жити разом у будинку батьків матері позивачки по вул.Максима Кривоноса 19(колишня вул.Тухачевського) в м.Запоріжжі.

В подальшому матері позивачки за місцем роботи було виділено кімнату у гуртожитку,де сімя позивачки проживала приблизно до 2002 р.,після чого позивачка,її мати та батько переїхали у квартиру,яку успадкував ОСОБА_7після смерті матері,за адресою м.Запоріжжя,вул.Миколи Корищенка(колишня вул.Кузнецова ) буд.21 кв.103,брат позивачки залишився мешкати з бабусею.

ОСОБА_7визнавав позивачку своєю донькою,відповідно неї ставився та звертався,виховував,утримував.

07.02.2018 р.відкрилася спадщина після смерті ОСОБА_7,до складу якої входить квартира за адресою м.Запоріжжя,вул.Миколи Корищенка(колишня вул.Кузнецова ) буд.21 кв.103.

За життя ОСОБА_7,батьки позивачки не приділили уваги юридичній формальності,що реєстрація народження позивачки була проведена за заявою її матері,та не скористались правом подати спільну заяву про походження ОСОБА_1від її батька ОСОБА_7

Відсутність встановленого факту родинних відносин між спадкодавцем ОСОБА_7та ОСОБА_1перешкоджає позивачці реалізувати право на спадкування,в звязку з чим вона звернулася до суду з питання встановлення юридичного факту в порядку позовного провадження ,оскільки встановлення цього факту може вплинути на права та обовязки інших спадкоємців, після смерті ОСОБА_7між нею та відповідачами виник спір про права на спадкову квартиру.

Також позивач зазначає,що з 2014 р.стан здоровя ОСОБА_7погіршився,у нього було виявлено та прооперовано онкологічне захворювання,в процесі подальшого лікування з опромінюванням настали інші хвороби,зокрема,катаракта,тромбози.

Увесь цей час про ОСОБА_7піклувалися позивачка ОСОБА_1та її матір,займались його доглядом,станом здоровя,забезпечували лікування,в тому числі з фінансової сторони.

Відповідачі,які були достовірно обізнані про безпорадний стан батька, викликаний тяжкими хворобами ,жодної участі у його житті не приймали,з батьком не спілкувались,не відвідували його,матеріально і морально не підтримували,всі вжиті заходи інформування про справи батька та стан його здоровя не викликали у них жодної зацікавленості.

Після смерті ОСОБА_7позивачка з матірю понесли всі витрати на його поховання,відповідачі у похованні батька участі не брали.

Посилаючись на те,що відповідачі,які є працездатними,мають можливість та були зобовязані на рівні з позивачкою утримувати їхнього батька-спадкодавця ОСОБА_7,проте цей тягар було покладено на позивача одноособово,позивач з підстав,передбачених ст.1224 ч.3 та ч.5 ЦК України просить суд усунути ОСОБА_2та ОСОБА_3від права на спадкування за законом спадщини,яка відкрилася після смерті ОСОБА_7,який помер 07.02.2018 р.

Відповідачами був наданий відзив на позов,в якому ОСОБА_2та ОСОБА_3просять відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1Ю.у повному обсязі з тих підстав,що її матір ОСОБА_6І.з їхнім батьком ОСОБА_7до народження позивача спільно не проживали,спільного господарства не вели,після народження ОСОБА_6доньки,ОСОБА_7не був записаний її батьком,свого батьківства не визнавав,тому підстави для встановлення факту його батьківства щодо ОСОБА_1відсутні.

Також не доведено підстав для усунення їх від спадкування після смерті батька,оскільки він у безпорадному стані,як про це зазначила позивач,не перебував,мав власне житло і власні доходи у виді пенсії,самостійно себе обслуговував у побуті,відповідачі підтримували з батьком родинні відносини,надавали йому кошти на купівлю ліків та інші потреби.

Позивач у відповіді на відзив посилалася на те,що відзив підлягає відхиленню як такий,що не містить заперечень наведених позивачем обставин та правових підстав позову,з якими відповідачі не погоджуються,за його змістом відповідачі не спростовують факту батьківства ОСОБА_7та визнання ним за життя цього факту,так само як і перебування ОСОБА_7А.у безпорадному стані через вік та стан здоровя та відсутність з їхнього боку будь-якої допомоги.

Відповідачами у відповіді на відзив було наголошено на безпідставності та недоведеності заявлених позивачем вимог.

В судовому засіданні у вступному слові позивач підтримала позов та наполягала на його задоволенні з посиланням на те,що позивач ОСОБА_1народилась у сімї ОСОБА_6та ОСОБА_7,які у шлюбі між собою та у інших шлюбах не перебували,ОСОБА_7визнавав її донькою,разом вони проживали у квартирі по вул.Кузнецова,позивач підтримувала родинні відносини з сестрою батька до часу його смерті. Відповідачі,які є дітьми ОСОБА_7від першого шлюбу,з батьком не спілкувались,були достовірно обізнані про його безпорадний стан через хвороби,проте жодної допомоги батьку не надавали.

У вступному слові відповідачі заперечували проти позову та пояснили,що після розлучення з їхньою матірю ОСОБА_8,батько проживав зі своєю матірю ОСОБА_10А.у квартирі по вул.Кузнецова,до народження позивача з її матірю ОСОБА_6спільно не мешкав,батьківства відносно позивачки не визнавав.За станом здоровя не був безпорадним,відповідачі як особисто,так і через його сестру,надавали батьку потрібну допомогу,в тому числі грошима,а після його смерті брали участь у витратах на поховання.

З урахуванням цих обставин просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши усні пояснення представників учасників справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,допитавши свідків,суд дійшов висновку,що первісний позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню,зустрічний позов задоволенню не підлягає на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до приписів ст.2 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За загальним визначенням,батьківство є соціальним і психологічним станом чоловіка з моменту зачаття й до народження дитини жінкою, а з моменту народження-як факт походження дитини від певного чоловіка,

що оснований на кровній спорідненості між батьком і дитиною,

юридично посвідчений актовим записом про народження

дитини в органах державної реєстрації актів цивільного стану,

що є передумовою виникнення правового

статусу батька.

Матеріально-правові підстави встановлення судом

факту батьківства визначені в сімейному законодавстві України.

Відповідно до вимог ст. 121 Сімейного кодексу України,права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленого ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Відповідно ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Згідно ч.1 ст.130 СК України,факт батьківства може бути встановлено за рішенням суду в разі смерті чоловіка,який не перебував у шлюбі з матірю дитини,якщо запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень

проведено за прізвищем і громадянством матері,а імя та по-

батькові батька дитини записано за її вказівкою.

Відповідно до положень ч.1 ст.130 СК України,суд

ухвалює рішення про встановлення факту батьківства, якщо

будуть доведені наступні обставини: 1) смерть батька дитини,

який не перебував у шлюбі з матірю дитини; 2) наявність

запису про народження дитини в Книзі реєстрації народжень,

відповідно до положень ч. 1 ст. 135 СК України; 3) наявність

будь-яких відомостей, що засвідчують походження дитини від

певної особи.

Відповідно до ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови N 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" вказав, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини.

В третьому абзаці п. 13 вказаної постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

З матеріалів справи встановлено,що ОСОБА_1 народилась 08.12.1994 р.в м.Запоріжжі,її батьками у свідоцтві про народження вказані ОСОБА_11 та ОСОБА_6(а.с.14),які у шлюбі між собою не перебували,спільної заяви в органи РАЦС щодо батьківства ОСОБА_7не подавали,відомості про батька були внесені у свідоцтво про народження позивача зі слів матері.

07.02.2018 р.ОСОБА_7помер,про що надано копія свідоцтва про смерть(а.с.26)

Свідок ОСОБА_6І.в судовому засіданні показала,що весною 1993 р.вона познайомилась з ОСОБА_7,влітку цього ж року вони почали проживати однією сімєю разом з її батьками та старшим сином ОСОБА_12 по вул.Тухачевського 19 в м.Запоріжжі,вели спільне господарство та мали спільний бюджет.У 1994 р.вона народила дочку ОСОБА_13,батьком якої є ОСОБА_7,проте народження дитини вона зареєструвала як мати-одиначка,при цьому керувалася матеріальними міркуваннями отримати допомогу від держави та житло за місцем роботи,оскільки ОСОБА_7сплачував аліменти на двох дітей від першого шлюбу,вона не працювала,сімя була незаможною. Згодом їй за місцем роботи надали житло у гуртожитку барачного типу,куди вони переїхали сімєю,а у травні 2003 р.після смерті матері ОСОБА_7,вони переїхали у квартиру по вул.Кузнецова,де разом з ним та донькою ОСОБА_1 мешкали до часу смерті ОСОБА_7Від народження ОСОБА_1 ОСОБА_7визнавав її донькою,забирав з пологового будинку,виховував,відвідував шкільні збори,матеріально забезпечував.В останні роки життя ОСОБА_7,стан його здоровя погіршувався,він переніс кілька операцій,в тому числі онкологічну,ОСОБА_1 супроводжувала батька у лікарнях,разом з матірю та сестрою батька доглядала за ним.За життя ОСОБА_7питання про документальне оформлення його батьківства відносно ОСОБА_1 не вирішувалось,оскільки цей факт сумнівів не викликав.В квартирі по вул.Кузнецова ОСОБА_7був зареєстрований один,оскільки це давало йому право на субсидію.Діти ОСОБА_7від першого шлюбу з батьком практично не спілкувались,не допомагали,участі у похованні не приймали,а у березні 2018 р.предявили претензію на спадщину батька,заперечуючи права ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_1В.в судовому засіданні показав,що приблизно у 1993 р.його мати ОСОБА_6почала проживати однією сімєю з ОСОБА_7А.у будинку її батьків по вул.Тухачевського в м.Запоріжжі,у 1994 р.завагітніла,під час її перебування у пологовому будинку свідок з ОСОБА_7навідували її,а після народження ОСОБА_1 забирали разом ОСОБА_7визнавав ОСОБА_1 донькою,відповідно до неї звертався,коли вона пішла до школи,супроводжував на свято 1 вересня,протягом всього часу навчання цікавився її успіхами,відвідував збори.Коли свідок досяг віку 15 років,його мати ,ОСОБА_1 та ОСОБА_7переїхали мешкати у квартиру по вул.Кузнецова,він залишився з бабусею.В останні роки життя ОСОБА_7тяжко хворів,а з осені 2017 р.перебував у важкому стані,діти від першого шлюбу його не навідували та не допомагали,в тому числі і в організації поховання.

Свідок ОСОБА_14показала,що вона є сусідкою сім*ї позивача,мешкає в буд.21 по вул.Кузнецова,куди приблизно у 1993 р.переїхала мати ОСОБА_7А.В цей же період вона познайомилась з ОСОБА_7та ОСОБА_6,яка на той час була вагітна,ОСОБА_15представив її як дружину.Після смерті його матері,ОСОБА_7А.з ОСОБА_6та ОСОБА_1 переїхали у цю квартиру,сумнівів,що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_7,не виникало,оскільки вони відповідно один до одного звертались,ОСОБА_7водив ОСОБА_1 на прогулянки.В останні роки життя ОСОБА_7постійно хворів,за ним доглядали ОСОБА_6та ОСОБА_1,всі доходи сім*ї витрачались на лікування ОСОБА_7особисто від нього свідку відомо,що коли знадобились кошти на операцію,ОСОБА_1 віддала гроші,які відкладала на оплату навчання.На вихідних ОСОБА_7навідувала сестра,водночас,про допомогу від інших родичів ОСОБА_7не згадував.Відповідачів свідок побачила вперше на похоронах ОСОБА_7,згодом вони приходили до ОСОБА_1 з вимогою звільнити квартиру.

Свідок ОСОБА_16показала,що у 4-му класі познайомилась з ОСОБА_1,з цього часу вони товарищують,мешкають у сусідніх будинках,часто бувають одна в одної у гостях.Батько ОСОБА_13 дядя ОСОБА_7 відповідно до неї звертався,добре ставився,водив у школу,після закінчення занять забирав додому,годував обідом,відвідував батьківські збори,дарував подарунки,давав гроші.Весь час до його смерті вони однією сім*єю мешкали по вул.Кузнецова, свята проводили разом.У 2014 р.батько ОСОБА_13 тяжко захворів,ОСОБА_1 на його операцію віддала гроші,які збирала на оплату навчання,через що була змушена покинути ЗНТУ.З листопада 2017 р.батько ОСОБА_13 вже не виходив з дому,по квартирі ледве пересувався,а з грудня 2017 р.був лежачим хворим.У лютому 2018 р.ОСОБА_7помер,на організацію поховання свідок позичала ОСОБА_1 гроші,оскільки через постійні хвороби батька сім*я була у боргах.Про існування відповідачів свідок вперше почула від ОСОБА_1 у березні 2018 р.,яка розповіла,що після смерті батька з*явились родичі,які виселяють її з квартири.

ОСОБА_1як свідок показала,що з часу її народження у 1994 р.її сім*я мешкала у будинку бабусі,потім кілька років у бараках,згодом вона з мамою та батьком ОСОБА_7переїхали у квартиру по вул.Кузнецова,де вона пішла у школу.Батько водив її до школи,у лікарню,разом вони їздили на відпочинок на море,організовували сімейні пікніки.У 2013 р.у батька вивили онкологічну хворобу,ОСОБА_1 супроводжувала його у лікарні на обстеження,навідувала під час післяопераційного лікування,на оплату якого віддала гроші,що збирала на навчання,тому змушена була його покинути.Стан здоров*я батька погіршувався,він переніс ще кілька операцій,з 2017 р.сам не виходив з дому,а з грудня 2017 р. його стан був безпорадним.Востаннє відповідача ОСОБА_2свідок бачила 5 років тому,коли повідомила про операцію батька та необхідність подальшого лікування,відповідачі не виявили зацікавленості,батька не навідували,матеріально не допомагали.У вихідні дні батька відвідувала його сестра,коли батько залишався вдома один,за ним наглядала сусідка ОСОБА_14,якій для цього дали ключі від квартири,якщо у січні 2018 р.відповідачі і провідували ОСОБА_7,то за відсутності свідка.

Як вбачається з медичної картки ОСОБА_1,у ній велись записи про стан вагітності її матері ОСОБА_6,склад її сім*ї,умови проживання,в тому числі по вул.Тухачевського 19 в м.Запоріжжі з чоловіком ОСОБА_7та сином ОСОБА_9

Згідно обвинувального висновку від 13.03.1994 р.у відношенні ОСОБА_7,під час його кримінального переслідування органом досудового розслідування була встановлена фактична адреса його проживання ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з вітальної листівки від 08.12.2009 р.,вона адресована ОСОБА_1 з нагоди дня народження та містить підпис «ОСОБА_9 от папы».

Судом досліджені фотознімки сім*ї позивача за ранній період її життя,де вона зображена у колі сім*ї з матір*ю,ОСОБА_7,його родичами.

У відповідності до вимог ст. ст.76,77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи досліджені докази ,як кожен окремо з точки зору їх належності,допустимості,так і їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв*язку,суд дйшов висновку,що факт батьківства ОСОБА_7відносно позивача ОСОБА_1доведений поза розумним сумнівом,а доказів протилежного не встановлено.

На висновки суду не впливають доводи відповідачів щодо допущених помилок при вчинені записів у медичній картці ОСОБА_1щодо дати народження ОСОБА_7,оскільки вона не є відповідальною особою за ведення цієї документації медичними працівникам,а розбіжності у адресах реєстрації та проживання ОСОБА_7під час його кримінального переслідування вказують лише на те,що на час народження позивачки він мешкав не за адресою реєстрації,що повністю узгоджується зі змістом інших досліджених доказів.

В обгрунтування заперечень проти батьківства ОСОБА_7відносно ОСОБА_1,відповідачі посилались вирішальною мірою на показання свідка ОСОБА_17,яка суду пояснювала,що її брат ОСОБА_7від першого шлюбу мав двох дітей-відповідачів ОСОБА_2та ОСОБА_3,після розлучення з їх матір*ю влаштував особисте життя з ОСОБА_6,яку представив як жінку,з якою збирається мешкати однією сім*єю та повідомив,що у неї двоє дітей,проте до народження ОСОБА_1 з її матір*ю ОСОБА_6разом не проживав та спільного господарства не вів,у свідоцтві про народження ОСОБА_1 батьком записаний не був.В подальшому його приязне ставлення до ОСОБА_1, турботу про неї,звернення як до доньки,пояснила тим,що це було приємно ОСОБА_7,проте не мало під собою визнання ним батьківства, так само і її особисте ставлення до ОСОБА_1, вітання зі святами від свого імені як від тітки не означало,що вона вважала свого брата ОСОБА_7батьком ОСОБА_13.

Враховуючи той факт, що зміст інших доказів достовірно підтверджує існування між свідком ОСОБА_17та ОСОБА_1родинних відносин та теплих емоційних зв*язків,яких,в той же час,між ОСОБА_17та сином матері позивача ОСОБА_9від іншого чоловіка не виникло,суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_17А.в цій частині,оскільки вона має зацікавленість у вирішенні справи на користь відповідачів.

Такий висновок суду грунтується на показаннях як позивача щодо радикальної зміни у відносинах з ОСОБА_17після смерті ОСОБА_7,оскільки остання без відома позивача та її матері забрала з їх помешкання документи,у тому числі на квартиру,яка є спадщиною ОСОБА_7,так і на показаннях самої ОСОБА_17,яка не заперечувала,що 03.02.2018 р.,відвідуючи ОСОБА_7,не повідомивши позивача та її матір,забрала документи на квартиру брата,щоб нею не заволоділи ОСОБА_6та ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_18показав,що з 1993 р.був знайомий з ОСОБА_7,від якого під час випадкових зустрічей раз на кілька років дізнавався про зміни у його особистому та сімейному житті.Водночас,зазначений свідок показав,що за місцем проживання у ОСОБА_7ніколи не бував,з яких причин та з якою метою ОСОБА_7відвідували та доглядали сторонні особи,яким він вважає жінку на імя ОСОБА_6 та її доньку ОСОБА_1,пояснити не зміг.

Зміст показань цього свідка вказує на те,що він не обізнаний достовірно про фактичні обставини сімейного життя ОСОБА_7та його взаємини з позивачем,що є підставою для їх критичної оцінки.

Показання свідка ОСОБА_8,яка є матірю відповідачів та очевидно зацікавлена у вирішенні позову на їхню користь,суд не приймає до уваги як з цих міркувань,так і з урахуванням тих обставин,що зміст показань цього свідка про детальну обізнаність щодо сімейного життя її колишнього чоловіка ОСОБА_7жодними іншими обєктивими даними не підтверджується иа протирічить її ж показанням про те,що після розлучення у 1993 р.вони не спілкувались до 2005 р.,причиною чого було саме житлове питання,оскільки при розлученні вона була змушена розміняти батьківську квартиру,у якій вони мешкали сімєю до розлучення,на дві окремі,одна з цих квартир є спадщиною після смерті ОСОБА_7

Відповідачі ,заперечуючи проти позову у цій частині, також вказували на те,що після народження ОСОБА_1,її матір ОСОБА_6мала статус матері-одиначки як жінка,що не мешкає однією сім*єю з батьком дитини,а ОСОБА_7не зареєстрував ОСОБА_1 у спадковій квартирі,де він отримував субсидію на сім*ю з однієї особи.

Зазначені заперечення наповнені виключно формальним змістом та не спростовують встановлених судом фактичних обставин,оскільки сама ОСОБА_6не заперечувала,що була зацікавлена у статусі матері-одиначки задля отримання грошової допомоги від держави та житла за місцем роботи,тому що сім*я не була заможною,так само як і ОСОБА_7був зацікавлений отримувати житлову субсидію на сім*ю з однієї особи,чому б перешкодила реєстрація позивача у спадковій квартирі.

Ці обставини логічно узгоджуються з економічними реаліями суспільства, відомостями про сплату ОСОБА_7 аліментів на двох дітей від першого шлюбу під час спільного проживання з ОСОБА_6, відомостями про невеликі доходи ОСОБА_7А.у виді пенсії в останні роки життя,та не спростовують фактичне спільне проживання осіб однією сімєю без повідомлення цих обставин уповноваженим установам.

Посилання відповідачів на те,що позов у цій частині позивач безпідставно обгрунтувала нормами ст.130 СК України, суд оцінює критично з таких міркувань.

На думку відповідачів,при вирішенні позову щодо юридичного факту необхідно виходити з дати народження позивача ,яка народилася до 1 січня 2004 р., та застосовувати відповідні норми КпШС УРСР 1969 р.

Справи ж про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128 цього Кодексу.

З аналогічних мотивів виходить і Пленум Верховного Суду України, який у п. 3 своєї Постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» уточнює, що таке розмежування дії КпШС УРСР 1969 р. та СК України 2002 р. пов'язано із тим, що підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС УРСР.

Водночас,при визначенні кола обставин, які формують предмет доказування у справах про встановлення факту батьківства , а також факту визнання батьківства, необхідно виходити з норм СК України 2002 р., адже КпШС УРСР 1969 р., не передбачав відповідних правових інститутів.

Так, КпШС УРСР 1969 р. у правовій нормі, що її містить ст. 53, регламентував тільки інститут встановлення факту визнання батьківства, процесуальною формою забезпечення якого було позовне провадження.

У чинному СК України 2002 р. правонаступником зазначеного інституту став інститут визнання батьківства (ст. 128). Таким чином, розмежування дії КпШС УРСР 1969 р. та СК України 2002 р., про яке йдеться у п. 3 Постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», стосується виключно визнання батьківства, що здійснюється в порядку позовного провадження.

Виходячи з того, що КпШС УРСР 1969 р. не передбачав інститутів встановлення факту батьківства, при визначенні кола обставин, які формують предмет доказування у таких справах, а також інших обставин, необхідно виходити з норм, закріплених у ст. ст. 130 СК України 2002 р.

За наявності спору про право на спадкування,який безпосередньо повязаний із встановленням юридичного факту батьківства,позивач обґрунтовано звернулася до суду в порядку позовного провадження.

З урахуванням досліджений доказів суд задовольняє позов про встановлення факту батьківства ОСОБА_7відносно ОСОБА_1Ю.з підстав,передбачених ст.130 СК України.

Вирішуючи позов про усунення відповідачів від спадкування за законом спадщини після смерті ОСОБА_7,суд встановив наступне.

Спадкоємець, який ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, котрий через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч. 5 ст. 1224 ЦК),може бути усунений від права на спадкування за законом.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування за ч. 5 ст. 1224 ЦК мають бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, а останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обовязку щодо її надання.

В абзаці 3 п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 7 визначено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає зясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Сам по собі факт рідких відвідувань відповідачем спадкодавця не є достатньою підставою для усунення від спадкування за ч. 5 ст. 1224 ЦК.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування на підставі ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, позивачем у справі мають бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обовязку щодо її надання. У кожній конкретній справі суд повинен дати оцінку, за який період, з якого часу потребував сторонньої допомоги спадкодавець, які негативні наслідки настали від того, що спадкоємець злісно ухилявся від надання допомоги, яка їх тяжкість (прискорена смерть спадкодавця, прогресуюча хвороба, смерть від недоїдання, холоду і т. ін.).

Вимога про усунення від права на спадкування може бути предявлена лише після відкриття спадщини особою, для якої таке усунення зумовлює повязані зі спадкуванням права та обовязки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування).

ОСОБА_1заявила позов про усунення відповідачів від спадкування фактично з двох окремих підстав для усунення від права на спадкування, визначених в абз.2 ч. 3 ст. 1224 ЦК та у ч. 5 ст. 1224 ЦК,які мають різний зміст.

Так, для усунення від спадкування на підставі абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК необхідно довести факт ухилення від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, встановленого в СК.

При вирішенні спору про усунення від права на спадкування за ч. 5 ст. 1224 ЦК вирішальне значення має встановлення саме безпорадного стану померлого, від надання допомоги якому ухилявся відповідач.

Позбавлення особи права спадкувати це захід, що має застосовувати лише в крайньому випадку з урахуванням характеру поведінки відповідача. Причому не може виступати підставою для усунення спадкоємця від права на спадкування ненадання відповідачем матеріальної допомоги спадкодавцеві в тому обсязі, в якому така допомога надавалася позивачем.

В обґрунтування заявлених вимог позову у цій частині позивач вказувала на те,що відповідачі в силу обовязку,встановленого СК України,зобовязані були нарівні з нею матеріально утримувати ОСОБА_7,який потребував коштів на лікування,що постійно тривало з 2014 р.,а через вік,хвороби,проведені операції,в тому числі онкологічного захворювання,ОСОБА_7був безпорадним,проте відповідачі ухилялись від надання йому будь-якої допомоги.

Допитана свідок ОСОБА_19В.в суді показала,що батько її чоловіка ОСОБА_7,хоча і мав деякі захворювання,проте у безпорадному стані до січня 2018 р.не перебував,допомогу у влаштуванні побуту йому надавала сестра ОСОБА_17,а діти ОСОБА_2 і ОСОБА_3 допомагали грошима.

Свідок ОСОБА_20показала,що від ОСОБА_17,з якою разом працює,була обізнана про стан здоровя її брата,якого ОСОБА_17навідувала кілька разів на тиждень,в тому числі возила йому гроші,які,зі слів останньої,ОСОБА_7передавали його діти ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_18показав,що у квітні 2017 р.у Запорізькій обласній лікарні зустрів ОСОБА_7,якого супроводжувала сестра ОСОБА_17,під час розмови ОСОБА_7скаржився на стан здоровя та дякував дітям ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за матеріальну допомогу на придбання ліків.

Свідок ОСОБА_17про ці обставини показала,що за домовленістю з дітьми її брата ОСОБА_7ОСОБА_2 та ОСОБА_3,які працювали та мали власні сімї,жили окремо від батька,вона взяла на себе допомогу ОСОБА_7під час його перебування у лікарнях,навідувала вдома кілька разів на тиждень,а відповідачі передавали їй гроші на лікування батька,після його смерті-на організацію ОСОБА_7до січня 2018 р.у безпорадному стані не перебував,частково йому допомагали ОСОБА_6та ОСОБА_1

Сама позивач,як і свідок ОСОБА_6,не оспорювали значної участі ОСОБА_17А.у догляді та лікуванні ОСОБА_7,в тому числі грошима,хоча і вважали,що свідок витрачала власні кошти,а відповідачі жодної допомоги батьку не надавали.

За інформацією лікувальних закладів щодо стану здоровя ОСОБА_7,останній з 2013 р.знаходився на диспансерному обліку із онкологічним захворюванням,проходив курс променевої терапії у ЗОКОД,мав інші захворювання,які лікував у медичних закладах амбулаторно та стаціонарно,причиною його смерті встановлено злоякісне новоутворення лівої легені з метастазами у внутрішні органи.

Відтак,наявність у ОСОБА_7на час його смерті низки захворювань сумнівів не викликає.

Водночас,ОСОБА_7помер у віці 64 років,каліцтв,інвалідностей не мав,до грудня 2017 р.самостійно пересувався,мав власне житло,де його побут був належно облаштований,а догляд за ним здійснювали ОСОБА_6,ОСОБА_1,ОСОБА_17

Крім того,ОСОБА_7мав власні доходи у виді пенсії,отримував субсидію на оплату комунальних послуг,кошти на його лікування виділялись як із спільного сімейного бюджету,так і від інших осіб.

Відтак,ОСОБА_7на час смерті хоча і був тяжко хворою людиною,проте у безпорадному стані не перебував,допомоги саме від відповідачів не потребував,а той факт,що допомога з їхнього боку була переважно матеріальною,не вказує на свідоме ухилення ОСОБА_2та ОСОБА_3від допомоги батьку,оскільки вони мешкали окремо від нього та не могли надавати її у тому ж обсязі,що і позивач,яка мешкала разом з батьком.

Зазначені обставини не мали негативних наслідків,які б перебували у причинному звязку із смертю ОСОБА_7або сприяли її настанню.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову про усунення від спадкування як в заявленому безпідставно.

Відповідно до ст. 3,4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру,яка подана фізичною особою ,судовий збір становить 0,4 % розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України,якщо сторону,на користь якої ухвалено рішення,звільнено від сплати судових витрат,з другої сторони стягуються судові витрати пропорційно до задоволеної або відхиленої частини вимог.

Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 704 гр.80 коп.з вимог про встановлення юридичного факту та 704 гр.80 коп.з немайнових вимог.

При ухваленні рішення про задоволення її позову частково ,суд стягує судові витрати у виді судового збору на користь позивача з кожного з відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 352 гр.40 коп.

На підставі ст. 130 СК України,ст. 4,12,13,76,81,141,258,259,265,315,319,353,355 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3 про встановлення факту,що має юридичне значення, - задовольнити.

Встановити юридичний факт ,що ОСОБА_1,08.12.1994 р.,РНОКПП НОМЕР_1,є дочкою ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_2,РНОКПП НОМЕР_2,який помер 07.02.2018 р.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3 про усунення від спадкування-відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_3,РНОПКК НОМЕР_3,на користь ОСОБА_1,08.12.1994 р.,РНОКПП НОМЕР_1,судові витрати по оплати судового збору у розмірі 352(триста пятдесят дві)гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_4,РНОПКК НОМЕР_4,на користь ОСОБА_1,08.12.1994 р.,РНОКПП НОМЕР_1,судові витрати по оплати судового збору у розмірі 352(триста пятдесят дві)гривні 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення,а у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення,зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.А.Галущенко