Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/1859/15-ц

провадження № 61-24433св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я., від 17 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання права власності на майно та встановлення факту проживання однією сім'єю.

Позовна заява мотивована тим, що з серпня 2003 року вона проживала з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка - ОСОБА_5 17 грудня 2003 року вона та ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1, яка є їхнім спільним сумісним майном. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила суд: встановити факт її проживання разом із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства з серпня 2003 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3; визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4; визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2003 року до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, придбану за час проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, їх спільною сумісною власністю.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаної квартири.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 протягом 2003-2014 років вели спільне господарство, мали спільний бюджет, побут, проживаючи без реєстрації шлюбу однією сім'єю, а квартира АДРЕСА_1 була придбана внаслідок спільної праці, тому у силу статті 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, є їх спільним сумісним майном.

Справа апеляційним судом розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_6 задоволено.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2015 рокута додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2015 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, виходив із того, що позивачем не доведено, що вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_4 на час придбання спірного нерухомого майна. Крім того, ОСОБА_1 зверталась до Луцької міської ради із заявою про надання дозволу на прийняття у дар від ОСОБА_4 спірної квартири на ім'я малолітньої дочки - ОСОБА_5, чим визнала, що квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 За життя ОСОБА_4 позивач не ставила питання про визнання даної квартири спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4

Також у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що спірне майно придбано внаслідок спільної праці чи за їхні спільні грошові кошти. Суд зазначив, що позивач до 04 грудня 2003 року знаходилась в іншому зареєстрованому шлюбі, а районний суд встановив факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2003 року, що не передбачено законом.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом залишено без належної оцінки ту обставину, що спірна квартира придбана за договором купівлі-продажу від 17 грудня 2003 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, за 63 484,00 грн, з яких 21 520,00 грн сплачено до підписання договору, а решта суми - 41 964, 00 грн, підлягали сплаті до 24 грудня 2003 року.

При цьому в рішенні апеляційного суду не наведено жодних мотивів, з яких не взято до уваги її пояснення та докази про те, що за відсутності коштів для повного розрахунку за придбану квартиру ОСОБА_4 за кредитним договором від 23 грудня 2003 року отримав 7 800 дол. США на споживчі цілі, що з врахуванням офіційного курсу Національного банку України становило 41 586,48 грн., і фактично складало решту суми, яка підлягала сплаті за придбану квартиру - 41 964,00 грн, які в той же день 23 грудня 2003 року, відповідно до заяви продавця квартири були сплачені останньому.

Цих обставин, а саме щодо сплати залишку вартості квартири за рахунок коштів, отриманих у кредит, у суді першої та апеляційної інстанції не заперечували і визнали законний представник відповідача ОСОБА_2 та її представник, що відповідно до положень частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року звільняє її від доказування цієї обставини. Апеляційний суд зазначених положень не врахував і помилково дійшов висновку про те, що кошти, отримані за кредитним договором, не використані на оплату вартості квартири.

При цьому всупереч вимог статті 213 ЦПК України 2004 року у рішенні не наведені мотиви, з яких надані нею докази відхилені.

Апеляційним судом фактично залишено поза увагою положення статті 74 СК України, відповідно до якої якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Також, не прийнявши до уваги банківські квитанції про повернення кредиту за період 2005-2010 років, суд апеляційний суд послався лише на те, що ці квитанції свідчать про внесення коштів від імені ОСОБА_4, але при цьому апеляційний суд не врахував, що кредитний договір також укладено від імені ОСОБА_4 і тому без додаткових правових підстав кошти могли прийматись як платіж від іншої особи. При цьому за період спільного проживання з ОСОБА_4 кредит повертався за рахунок коштів, які були їхньою спільною власністю.

Усупереч статті 213 ЦПК України 2004 року є немотивованим висновок апеляційного суду про те, що вона з ОСОБА_4 не проживали однією сім'єю, не наведено мотивів, з яких суд не взяв до уваги народження ІНФОРМАЦІЯ_2 їх спільної дочки ОСОБА_5, здійснення нею поховання ОСОБА_4 та показання допитаних судом першої інстанції свідків.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подавали.

10 травня 2018 року справа надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційної інстанції не відповідає.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин) судам роз'яснено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1999 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їх спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Судом установлено, що з 2000 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано рішенням Луцького міського суду Волинської області від 24 грудня 2002 року, про що 17 лютого 2003 року відділом РАГС Луцького міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Від указаного шлюбу вони мають дочку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_1 з 1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, який було розірвано рішенням Луцького міського суду Волинської області від 01 жовтня 2003 року, про що 04 грудня 2003 року відділом РАГС Луцького міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Отже, згідно зі статтею 44 КпШС України, який був чинним на час розлучення, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2003 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1. Право власності на вказану квартиру у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 22 грудня 2003 року зареєстровано за ОСОБА_4

23 грудня 2003 року між ОСОБА_4 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 7 800 дол. США на строк до 22 грудня 2010 року.

На забезпечення виконання вказаного зобов'язання 23 грудня 2003 року ОСОБА_4 уклав з банком договір застави спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народилася дочка - ОСОБА_5

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 22 квітня 2011 року ОСОБА_4 дозволено подарувати квартиру АДРЕСА_1 на ім'я малолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та дозволено ОСОБА_1 прийняти в дар цю квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4, після смерті якого спадщину прийняли його дочки: ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Відповідно до частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 23 листопада 2016 року зазначив про необхідність з'ясування, чи сплата 23 грудня 2003 року залишку вартості спірної квартири здійснена за кошти, отримані за кредитним договором від 23 грудня 2003 року, чи позивач та ОСОБА_4 погашали цей кредит разом, проживаючи однією сім'єю без реєстрації шлюбу, чи може вважатись дана обставина спільною участю у придбанні нерухомого майна.

Проте апеляційний суд таких висновків не виконав.

Відмовляючи в позові, апеляційний суд також не врахував, що відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу спірної квартири від 17 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) продаж квартири вчинено за домовленістю у розмірі 63 484 грн, з яких: 21 520 грн отримано продавцем від покупця готівкою під час підписання та нотаріального посвідчення цього договору; решта суми, що становить 41 964 грн, покупець зобов'язався сплатити продавцю в строк до 24 грудня 2003 року готівкою у м. Луцьку з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою продавця, що є невід'ємною частиною цього договору, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.

Згідно із заявою ОСОБА_7, посвідченої 23 грудня 2003 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т. О., ОСОБА_4 23 грудня 2003 року здійснив повний розрахунок за куплену спірну квартиру готівкою в приміщенні нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_2, при цьому ОСОБА_7 отримано кошти у сумі 41 964 грн, тобто у день укладення кредитного договору та отримання кредиту.

Таким чином, у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 рокуапеляційний суд: у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін; дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_1 зверталась до Луцької міської ради із заявою про надання дозволу на прийняття у дар від ОСОБА_4 спірної квартири на ім'я малолітньої дочки - ОСОБА_5, ніяким чином не підтверджує те, що вона визнавала, чи погоджувалась, що квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4

Прохання ОСОБА_1 у касаційній скарзі про залишення в силі рішення суду першої інстанції, не може бути задоволено, оскільки районний суд встановив факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2003 року.

Проте, як вірно встановив апеляційний суд і це узгоджується зі статтею 74 СК України, можливе встановлення такого факту лише з 04 грудня 2013 року.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов'язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк