ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року м. Чернівці

Справа №727/5282/15

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар Ковальчук Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2015 року, (головуючий у 1-й інстанції Данилюк М.І.),

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 30 травня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №65.1/АК-00003.08.2, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 45428 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 30 травня 2015 року.

Для забезпечення належного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним поговором між банком та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки від 30 травня 2008 року, відповідно до якого поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором у випадку невиконання взятих на себе зобов'язань боржником.

Позичальник належним чином своїх зобовязань за кредитним договором не виконував, внаслідок станом на 11 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 337674,38 доларів США та 821398 грн 34 коп., з яких:

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/79/18 Категорія 27

21649,93 доларів США - заборгованість за кредитом, 3136,53 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 311289,47 доларів США пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 58713 грн плата за обслуговування кредиту, 730636 грн 58 коп пеня за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту; 3752 грн 04 коп. - 3% річних, нарахованих на суму заборгованості по платі за обслуговування кредиту та інфляційні витрати від суми заборгованості по платі за обслуговування кредиту у розмірі 28296 грн 72 коп.

Просило стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на свою користь зазначену кредитну заборгованість.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором №65.1/АК-00003.08.2 від 30 травня 2008 року в розмірі 337674,38 доларів США та 821398 грн 34 коп., судовий збір у сумі 3654 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2015 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України нарахування пені за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року, проте банком було нараховано пеню за 5 років та 10 місяців. Крім того, розмір пені більш ніж у 10 разів перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Вважає, що на підставі частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України судом першої інстанції мало бути зменшено розмір пені та стягнуто її за менший період у гривні відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань.

Також вимоги щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) є несправедливими в силу вимог п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вимоги банку щодо сплати інфляційних витрат є безпідставними, оскільки кредит надавався в іноземній валюті.

Просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

На апеляційну скаргу публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» подало відзив, у якому просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Проте з таким висновком повністю погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 травня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №65.1/АК-00003.08.2, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 45428 доларів США на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7,70 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 травня 2015 року (а.с.5-6).

29 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої збільшено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами до 9,7% річних (а.с.19).

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним поговором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 30 травня 2008 року, відповідно до якого поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором у випадку невиконання взятих на себе зобов'язань боржником (а.с.7).

За змістом п. 1.1 договору поруки, поручитель зобовязався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 зобовязань за вказаним кредитним договором.

Встановлено, що позичальник умови договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів належним чином не виконував, у зв'язку з чим згідно розрахунку банку станом на 11 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 337674,38 доларів США та 821398 грн 34 коп., з яких: 21649,93 доларів США - заборгованість за кредитом, 3136,53 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 311289,47 доларів США пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 58713 грн плата за обслуговування кредиту, 730636 грн 58 коп пеня за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту; 3752 грн 04 коп. - 3% річних, нарахованих на суму заборгованості по платі за обслуговування кредиту та інфляційні витрати від суми заборгованості по платі за обслуговування кредиту у розмірі 28296 грн 72 коп.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до положень статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

Згідно зі ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, то суд першої інстанції відповідно до вищевказаних вимог закону дійшов до обґрунтованого висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, вирішуючи спір у частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про стягнення пені, суд першої інстанції не врахував вимог ст.ст. 3, 509, 627 ЦК України, засади справедливості, добросовісності та розумності.

Стаття 610 ЦК України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені, штрафу).

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно з розрахунком кредитної заборгованості пеня за прострочення сплати кредиту становить 311289,47 доларів США.

За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч.3 ст. 551 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом відповідно до ч. 1 ст. 214 ЦПК України у редакції Закону, чинного на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення, є обов'язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України у редакції Закону, чинного на момент ухвалення судового рішення, щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилалася на те, що розмір пені перевищує розмір збитків, що є підставою для застосування передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України вимог закону щодо зменшення розміру пені, що підлягає стягненню на користь банку.

Відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобовязання має ґрунтуватись на засадах, добросовісності, розумності та справедливості.

При вирішенні питання про стягнення пені суд наведених вимог закону не врахував.

Враховуючи положення ст.ст. 3, 509, 551 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені з 311289,47 доларів США до 24786,46 доларів США, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про те, що пеня повинна обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України гривні, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті доларах США.

Згідно з пунктом 3.6 кредитного договору, за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобовязується сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 % від суми простроченої заборгованості.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобовязання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобовязання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобовязання.

Оскільки виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Судом першої інстанції також необґрунтовано стягнуто з відповідачів плату за обслуговування кредиту.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з пунктом 1.5.1 кредитного договору щомісячна плата за обслуговування кредиту встановлюється в розмірі 0,25% від суми виданого кредиту.

5 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої збільшено щомісячну плату за обслуговування кредиту та встановлено її в розмірі 0,3% від суми виданого кредиту.

Таким чином, задовольняючи позов в частині стягнення плати за обслуговування кредиту, суд першої інстанції не звернув уваги, що встановлення в кредитному договорі такої умови є нікчемною.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів плати за обслуговування кредиту та пені за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту суперечить вимогам законодавства та задоволенню не підлягає, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на ч. 2 ст. 554 ЦК, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Беручи до уваги додатковий характер зобовязання поручителя, кредитор має право вимагати стягнення з поручителя процентів у звязку з простроченням виконання грошового зобовязання, забезпеченого порукою, на основі ч. 2 ст. 625 ЦК до фактичного погашення боргу. При цьому проценти нараховуються в порядку і розмірі, в яких вони підлягають відшкодуванню боржником за основним зобовязанням, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, банком правомірно та обґрунтовано заявлено вимогу про стягнення з відповідачів трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Установивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі кредитного договору, наданого в іноземній валюті, суд помилково застосував до такого грошового зобов'язання положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.

Також не можна погодитись з висновком суду про вирішення питання про розподіл судових витрат.

Як вбачається з рішення суду, що суд стягнув з відповідачів судові витрати солідарно.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України у редакції Закону, чинного на момент ухвалення рішення, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з урахуванням вимог процесуального закону з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» слід стягнути витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 248 грн 47 коп.

З урахуванням процесуального права на взаємозалік судових витрат слід стягнути з публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на користь ОСОБА_2 різницю за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4487 грн 11 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2015 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення наступним чином.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором №65.1/АК-00003.08.2 від 30 травня 2008 року в розмірі 51171,38 доларів США, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21649,93 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 3136,53 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань у розмірі 24786,46 доларів США та 3% річних, нараховані на суму заборгованості по кредиту та процентах, у розмірі 1598,46 доларів США.

Заочне рішення в частині вирішення судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 248 гривень 47 копійок.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 4487 гривень 11 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: