АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5449/2018 Головуючий у 1 інстанції - Клочко І.В.
Унікальний номер справи № 754/8001/16-ц Доповідач - Андрієнко А.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: П'ятнадцята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, про виділ частки із спільної сумісної власності, набутої сім'єю у незареєстрованому шлюбі у зв'язку зі смертю колишньої дружини, визнання права на ? частку нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: П'ятнадцята київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, про виділ частки із спільної сумісної власності, набутої сім'єю у незареєстрованому шлюбі у зв'язку зі смертю колишньої дружини, визнання права на ? частку нерухомого майна.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 18.11.2015 року померла його колишня дружина ОСОБА_5, у зв'язку з чим відкрилась спадщина за законом, яка складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_6. Вказана квартира належала померлій на підставі свідоцтва про право власності.

Вказував, що з 1976 року по 02.06.1983 року позивач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, з якою вони проживали разом в належній позивачу на праві власності однокімнатній квартирі АДРЕСА_7.

З метою поліпшення житлових умов позивач та ОСОБА_5 вирішили придбати другу однокімнатну квартиру, у зв'язку з чим ОСОБА_5 набула членство в ЖБК «Темп-7».

Відповідно до довідки виконкому Київської міської ради від 29.04.1983 року за №2773/5 ОСОБА_5 була поставлена на облік для вступу в ЖБК для отримання однокімнатної квартири. В подальшому їм було повідомлено, що перебуваючи у шлюбі, вони не зможуть отримати у власність другу квартиру, так як ст. 101 ЦК УРСР, що була чинна на той час, передбачала, що в багатоквартирному будинку житлово - будівельного колективу індивідуальних забудовників подружжя, що проживає спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру. У зв'язку з цим ОСОБА_5 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою про розірвання шлюбу та рішенням суду шлюб між ними було розірвано.

Зазначав, що розірвання шлюбу мало фіктивний характер та було пов'язане з необхідністю поліпшення житлових умов їх сім'ї, шляхом отримання другої квартири в будинку ЖБК з можливістю подальшого обміну двох однокімнатних квартир на двох або трьох кімнатну квартиру в іншій частині міста.

З часу фіктивного розірвання шлюбу до кінця 1992 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продовжували проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу в належній позивачу квартирі, де ОСОБА_5 була зареєстрована у встановленому на той час порядку.

Відповідно до витягу з рішення Київської міської ради від 20.09.1983 року №1583 вбачається, що виконком КМР погодився з пропозицією житлової комісії виконкому міськради та затвердив рішення загальних зборів членів ЖБК «Темп-7» про прийняття ОСОБА_5 членом кооперативу.

13.12.1983 року ОСОБА_5 був виданий ордер за №415 на право заняття однокімнатної квартири АДРЕСА_8 Після отримання ордеру ще півроку було витрачено на капітальний ремонт спірної квартири, який ОСОБА_2 виконував особисто та, закінчивши його, разом з сім'єю переселився до неї, а квартиру під АДРЕСА_13 в цьому ж будинку, яка належала йому, здавали в оренду.

У вказаний період ОСОБА_2 та ОСОБА_5 працювали, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, були пов'язані спільним побутом та мали один перед одним взаємні права та обов'язки, передбачені діючим на той час законодавством та одночасно не перебували у шлюбних стосунках з іншими особами, разом виховували сина позивача ОСОБА_6.

Під час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за спільні кошти була придбана спірна квартира, тому ця квартира є спільною власністю.

Вказує, що відповідно до довідки ЖБК «Темп-7» від 13.04.1998 року пайовий внесок за вищевказану квартиру в розмірі 2935,00 крб. був повністю внесений ними до 30.04.1987 року. При цьому, згідно довідки ЖБК «Темп-7» від 30.04.2016р. особисто позивачем після фіктивного розірвання шлюбу був внесений пайовий внесок за спірну квартиру в сумі 479,89 крб.

У листопаді 2016 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є спадкоємцями третьої черги спадкодавця ОСОБА_5 ОСОБА_4 є племінником ОСОБА_5 та сином її рідного брата ОСОБА_7, а ОСОБА_3 є також племінником спадкодавця та сином її рідної сестри ОСОБА_8

Вказували, що у зв'язку з відсутністю оригіналів документів про право власності на нерухоме майно, позивачам за зустрічним позовом було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру, згідно постанов від 08 вересня 2016 року та 01 серпня 2016 року. Відтак, просили визнати за кожним в порядку спадкування право спільної часткової власності по ? частки однокімнатної квартири АДРЕСА_6.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: П'ятнадцята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, про виділ частки із спільної сумісної власності, набутої сім'єю у незареєстрованому шлюбі у зв'язку зі смертю колишньої дружини, визнання права на ? частку нерухомого майна відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на ? частину квартири АДРЕСА_9

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на ? частину квартири АДРЕСА_10

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити частково, шляхом визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за законом по ? частки квартири АДРЕСА_4 за кожним, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи.

Вказує, що суд першої інстанції встановив, що шлюб між апелянтом і померлою начебто був розірваний 14.02.1983 року, однак, таке твердження є помилковим, так як спірні правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Сімейного Кодексу України, тобто до 01.01.2004 року, а тому повинні застосовуватись положення Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР.

Зазначає, що шлюб між сторонами було припинено не з часу ухвалення судового рішення , а з часу реєстрації розірвання шлюбу в органах РАГС, тобто 02.06.1983 року.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки та не прийняв як письмовий доказ офіційну довідку ЖБК «Темп - 7» від 30.04.2016 року, завірену мокрою печаткою з додатком у вигляді витягу з Книги «Особові рахунки», де зазначено, що саме ОСОБА_2 в рахунок погашення позики за період з 01.07.1983 року до 01.01.1984 року вніс грошові кошти в сумі 479.89 крб.

Вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_6, який є сином апелянта, та не надав їм належної оцінки.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та їх представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість позову. Щодо задоволених позовних вимог позивачів за зустрічним позовом, суд керувався тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними племінниками померлої, а відтак спадкоємцями за законом третьої черги. Враховуючи, що вони звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини у строки, передбачені ст. 1270 ЦК України, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не є підставою позбавлення спадкоємців права на спадкове майно, правовстановлюючий документ на квартиру відсутній і тому вони позбавлені можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, так як нотаріусом їм у видачі такого свідоцтва відмовлено.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується із наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно зі свідоцтвом про смерть померла ОСОБА_5 (а.с.11).

Відповідно до копії рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 1983 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 розірвано (а.с.12).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 02 червня 1983 року зареєстровано в органах РАЦС розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (а.с.26).

Відповідно до копії заяви від 10 травня 1983 року, ОСОБА_5 подала заяву про вступ до ЖБК «Темп-7» із зазначенням, що колишній чоловік ОСОБА_2 залишається проживати на попередній житловій площі.

Відповідно до копії витягу з рішення №1531 від 20.09.1983року, виконком Київської міської ради народних депутатів закріпив квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_9, як одиначці (а.с.14).

Відповідно до копії ордеру від 13 грудня 1983 року, ОСОБА_9 дозволено вселитись в квартиру АДРЕСА_11 (а.с.19).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (ст. 1299 ЦК України).

З матеріалів справи, зокрема, з копії спадкової справи № 220/2016, заведеної після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулися племінники померлої ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Згідно п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про можливість визнання за сторонами права власності у відповідних частках на спадкове майно у порядку спадкування за законом в судовому порядку, оскільки вони пояснили, що у них відсутній правовстановлюючий документ на квартиру, яка є спадковим майном, та вони отримали відмову нотаріуса у видачі їм свідоцтва про право власності на спадкове майно.

Відмовляючи позивачу ОСОБА_2 в задоволенні його позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не доведені його вимоги із наступних підстав.

Відповідно до ст.. 13 ч.2 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який діяв в момент спірних правовідносин, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб,укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу,є його спільною сумісною власністю.

Судом встановлено, що позивач та спадкодавець перебували у шлюбі до 02 червня 1983 року.

Спадкова квартира отримана покійною та повністю сплачений за неї пайовий внесок до ЖБК був після розірвання шлюбу із позивачем ОСОБА_2 з 1983 року по 1987 роки ( а.с.15), яка на підставі Свідоцтва про право власності від 2.07.1998 року належала ОСОБА_5 на праві власності.( а.с.21).

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що спірна квартира була особистою власністю спадкодавця, оскільки пайовий внесок сплачений нею, коли вона не перебувала у шлюбі з позивачем, а фактичні шлюбні стосунки, на які посилається позивач, відповідно до законодавства, яке діяло на той період часу , не породжувало будь-яких правових наслідків.

У встановленні факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу судом першої інстанції обґрунтовано позивачу відмовлено, так як такий факт до 2004 року не породжував юридичних наслідків.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на Закон України «Про власність» та на роз'яснення Конституційного суду також не можуть бути прийняті до уваги , оскільки вказаний Закон було прийнято лише 7 лютого 1991 року .

Крім того, позивач просить визнати за ним як за подружжям право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_12, а відповідно до зазначених вище правових норм , у разі якщо особи не перебували у зареєстрованому шлюбі, але річ придбана за їх спільні кошти, то мова може йти лише про спільну часткову власність, а не про спільну сумісну власність. Позивач повинен довести, яка частка у спільній власності належить йому.

Однак, позивач звернувся із вимогами про визнання права власності на 1/2 частину квартири як подружжя, тобто з інших правових підстав, а тому суд правильно відмовив у задоволенні цих вимог, оскільки не міг самостійно вийти за межі позовних вимог, які заявлені із інших підстав.

Стосовно доводів апелянта ОСОБА_2, що суд не прийняв як письмовий доказ офіційну довідку ЖБК «Темп - 7» від 30.04.2016 року, завірену мокрою печаткою з додатком у вигляді витягу з Книги «Особові рахунки», де зазначено, що саме ОСОБА_2 в рахунок погашення позики за період з 01.07.1983 року до 01.01.1984 року вніс грошові кошти в сумі 479.89 крб. (а.с.15-18).

Засобом доказування сплати коштів є банківська квитанція або чек, тому довідка ЖБК про сплату коштів особисто ОСОБА_2 не є належним доказом .

Крім того, зазначена довідка суперечить довідці, яка була видана покійній ОСОБА_5 про те, що нею повністю сплачений пайовий внесок за квартиру, яка стала підставою для видачі їй Свідоцтва про право власності на квартиру.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, набуття зазначеного вище нерухомого майна внаслідок їх спільної праці та діяльності з ОСОБА_5

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову та для відмови у задоволенні первісного позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття , але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 7 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: