Ухвала

13 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 363/3540/17

провадження № 61-44043ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Галицька» (далі - ПАТ «СК «Галицька») звернулося до суду з указаним позовом, який обґрунтовано тим, що 16 вересня 2016 року між ПАТ «СК «Галицька» та ОСОБА_2 було укладено договір № АК/0920465 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

09 грудня 2016 року до позивача надійшла заява від ОСОБА_3 про виплату страхового відшкодування, оскільки 06 жовтня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Камаз 55102», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, та автомобіля «ГАЗ 3302», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, в результаті якої автомобіль «ГАЗ 3302» отримав механічні пошкодження.

У зв'язку з настанням страхового випадку, відповідно до умов договору страхування, ПАТ «СК «Галицька» 19 січня 2017 року відшкодувало потерпілому витрати на ремонт пошкодженого автомобіля в сумі 40 тис. грн.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» після виплати страхового відшкодування страхувальнику до позивача (страховика) перейшло право вимоги до відповідальної за збитки особи, тобто ОСОБА_1, а тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 40 тис. грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 травня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «Галицька» відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 40 тис. грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «СК «Галицька» в рахунок відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 40 тис. грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн.

07 вересня 2018 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» передбачено, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2018 року (на час подання касаційної скарги) - 1 762 грн.

Предметом спору в цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 40 тис. грн, що станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн х 100 = 176 200 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку заявник обґрунтував тим, що справа має виняткове значення для нього, оскільки справедливий суд в даній справі безпосередньо пов'язаний з рішенням у справі про адміністративне правопорушення, яке набуло чинності і виступає джерелом доказів у цивільній справі. Апеляційний суд 04 грудня 2017 року відмовив йому у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження адміністративної постанови з підстав необґрунтованості, тим самим позбавив його ефективного засобу на подальший судовий захист та права на справедливий суд з формальних підстав. Він не має іншого ефективного засобу юридичного захисту своїх порушених прав, встановленого українським законодавством, щодо оскарження адміністративної постанови, яка судами першої та апеляційної інстанцій в даній справі визнана достатнім і допустимим доказом обґрунтованості позовних вимог позивача, а всі надані ним аргументи, пояснення та письмові докази розцінені критично і не прийняті до уваги.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених у підпункті «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені будь-якими належними доказами. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Зазначення у постанові Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2018 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук