Справа № 136/845/18
Провадження № 22-ц/772/1886/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 рокуСправа № 136/845/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії:

Головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

Суддів: Зайцева А.Ю., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач: ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 27 червня 2018 року, постановлене у складі судді Стадника С.І. в порядку спрощеного провадження без участі сторін в приміщенні Липовецького районного суду Вінницької області ,

встановив:

В травні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 18.03.2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 1 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 31.03.2018 року в нього перед банком утворилася заборгованість в розмірі 46 942,97 грн., з них: 1 092,04 грн. заборгованість за кредитом, 39 639,36 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 500 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 2 211,57 грн. штраф (відсоткова складова), яку позивач просить стягнути на його користь із відповідача.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 27 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що обовязок повернути кредит та сплатити проценти в позичальника виникає з моменту отримання грошових коштів (кредиту), оскільки факт отримання ОСОБА_3 кредиту не доведений, то підстав для стягнення з відповідача коштів не має.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, мотивовану тим, що факт отримання кредиту відповідачем підтверджується випискою по рахунку картки виданої на імя ОСОБА_3, суд вказані документи не врахував, постановивши рішення не отримавши витребуваних судом доказів, що призвело до порушення принципу змагальності сторін та постановлення помилкового рішення про відмову в задоволенні позову, тому позивач просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, при цьому в апеляційній скарзі зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

17 вересня 2018 року представником ОСОБА_3 надано відзив на апеляційну скаргу у якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки факт отримання коштів є недоведеним, а обовязок повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитом виникає лише у випадку отримання готівки або використання іншим способом кредитних коштів, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

У справі встановлено, що 18.03.2018 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки зі сплатою щомісячних платежів до 25 числа кожного місяця.

У зв'язку з тим, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, у нього станом на 31.03.2018 року утворилась заборгованість, розмір якої згідно наданого розрахунку становить 46 942,97 грн., з них: 1 092,04 грн. заборгованість за кредитом, 39 639,36 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 500 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 2 211,57 грн. штраф (відсоткова складова).

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Встановлено, що відповідач порушив умови кредитного договору і допустив заборгованість.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що банком не доведено факту отримання коштів відповідачем.

Однак, зазначений висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковим з огляду на наступне.

Так, ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 23 травня 2018 року витребувано у позивача докази на підтвердження факту отримання ОСОБА_3 кредиту (а.с. 49).

В матеріалах справи відсутні докази про дату отримання позивачем копії вказаної ухвали, однак суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів, не дочекавшись виконання позивачем, чи відмови від виконання ухвали про надання доказів.

16 липня 2018 року від АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив відповідача разом із витребуваними судом доказами.

Відтак суд першої інстанції не зясувавши питання щодо дати отримання банком ухвали про витребування доказів, дійшов помилкового висновку про те, що Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ухилилося від подання витребуваних судом доказів.

В ході розгляду даної справи судом не дотримано вимог ст.12 ЦПК України щодо обов'язку сприяти учасникам справи в реалізації ними процесуальних прав з метою всебічного і повного з'ясуванню обставин справи, за умов суперечливості чи недостатності доказів для правильного вирішення спору та прийняття мотивованого рішення, зокрема в частині процесуального права позивача на доказування і подання доказів.

Фактично судом першої інстанції допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилався позивач в обґрунтування своїх вимог.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Жук проти України" (Заява № 45783/05) від 21.10.2010р. (пункт 25) Суд нагадує, що принцип процесуальної рівності сторін, один із елементів більш широкої концепції справедливого судового розгляду, вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представляти свою позицію за таких обставин, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище по відношенню до протилежної сторони. Це, в принципі, означає надання сторонам судового процесу можливості ознайомитись з усіма пред'явленими доказами і зауваженнями та прокоментувати їх, навіть якщо вони надані незалежним представником державної юридичної служби з метою здійснення впливу на рішення суду.

Як визначив Європейський Суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.

Європейський Суд з прав людини визнав порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у випадках, коли національні суди ухвалювали рішення, коли було відмовлено у можливості представити певні докази (справа «Мантованеллі проти Франції» 1997 рік)

Отже судом першої інстанції не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Вирішуючи спір між сторонами апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

ОСОБА_3, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами.

При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Також колегія суддів, враховує, що у відзиві на позов ОСОБА_3 визнав, що у 2013 році отримував кредитну карту у ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 57).

Стаття 633 ЦК України передбачає, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З розрахунку кредитної заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що позичальник частково сплачував заборгованість, користувався кредитними коштами, тобто погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами. Зокрема остання проплата за кредитом в розмірі 100 грн. була здійснена ОСОБА_3 17.08.2015 у відділення банку за адресою: м. Вінниця вул. Ватутіна, 34/2, що підтверджується розрахунком наданим позивачем (а.с. 84, зворот).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд вважає доведеними позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в сумі 1094,04 грн.

У той же час, апеляційний суд вважає необґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в сумі 38639,36 грн. грн. з огляду на наступне.

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Відповідно до пункту 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розмірів наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з умовами, то рахується, що клієнт прийняв нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням і без попереднього повідомлення клієнта.

Згідно з Тарифами банку базова відсоткова ставка становила 30% річних.

Установлено, що процентна ставка за користування кредитом була збільшена банком 01 вересня 2014 року до 34, 80% річних, а 01 квітня 2015 року до 43,20%.

У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57цс12, боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним.

Таким чином, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за процентами за період з 18.03.2013 року по 31.08.2014 року, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30 % річних, що становить 599,11 грн., а також заборгованість по процентам за період з 01.09.2014 року по 10.05.2018 року згідно процентної ставки 30 % річних, що становить 1223,55 грн. (розрахунок (1092,04 грн. (залишок простроченої заборгованості по кредиту) х 30,00 % (річна процентна ставка 327 грн.) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 1347 (дні прострочення з 01.09.2014 року по 10.05.2018 року) = 1223,55 грн.)).

Таким чином, розмір заборгованості по процентам за кредитним договором станом на 10.05.2018 року становить 1822,66 грн. (розрахунок 599,11 + 1223,55 = 1822,66 грн.).

Також, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача пені з таких підстав.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобовязань на суму від 100 грн., включаючи прострочення зобовязань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

У той же час, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 18.03.2013 року, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі (30, 50 та 100 гривень), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, як передбачено частиною третьою статті 549 ЦК України.

Як вбачається з Умов та правил, пеня складається з двох частин: відсоткової, що нараховується за кожний день порушення зобовязання та твердої суми. Відсоткова частина позивачем не нараховувалась, а лише предявлено до стягнення тверду частину, по 30, 50 та 100 гривень щомісячно.

Колегія суддів вважає, що завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

Не може бути задоволена також позовна вимога в частині стягнення штрафу (фіксована складова), оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (пункт 2.1.1.7.6. Умов та правил) не відповідає суті і змісту частини другої статті 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобовязання.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те,що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Апеляційний суд вважає, що підлягає задоволенню вимога про стягнення штрафу (процентна складова), що становить 2 211,57 грн.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.03.2018 року в розмірі 5126,27 грн. з них: 1 092,04 грн. заборгованість за кредитом, 1822,66 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 211,57 грн. штраф (відсоткова складова).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Враховуючи положення частини тринадцятої статті 141, підпункт в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд вважає, що з ОСОБА_3 також слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 481 грн..

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 27 червня 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 5126,27 грн. з них: 1 092,04 грн. заборгованість за кредитом, 1822,66 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 2 211,57 грн. штраф (відсоткова складова).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 481 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_2

Судді: /підпис/ ОСОБА_4

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно з оригіналом

Суддя В.В. Оніщук