Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 527/1362/16-ц

провадження № 61-34770св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В.І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересовані особи: старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Глобинського районного управління юстиції Шкірко Н.В., відділ державної виконавчої служби Глобинського районного управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Глобинського районного суду Полтавської області від 24 березня 2017 року у складі судді Левицької Т. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Бондаревської С. М., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Глобинського районного управління юстиції (далі - ДВС Глобинського РУБ) Шкірко Н. В.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на виконанні у відділі ДВС Глобинського РУЮ перебуває зведене виконавче провадження, до складу якого входять: виконавче провадження № 46694624 за виконавчим листом № 527/2346/14-ц, виданим 25 лютого 2015 року Глобинським районним судом Полтавської області про стягнення з нього (ОСОБА_4) на користь кредитної спілки «Глобинська» 65 319,09 грн, та виконавче провадження № 46694163 за виконавчим листом № 527/1525/14-ц, виданим 23 лютого 2015 року Глобинським районним судом Полтавської області про стягнення з нього (ОСОБА_4) на користь кредитної спілки «Глобинська» 234 032,74 грн.

09 червня 2016 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Глобинського РУЮ Шкірко Н. В. вилучено належний йому автомобіль «RENAULT MAGNUM 440», реєстраційний номер НОМЕР_1, із автопричепом марки ПР моделі FRUEHAUF, 1982 року випуску, номер шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_2, про що було складено відповідний акт.

14 червня 2016 року головним державним виконавцем Закржевським Ю. В. винесена постанова про передачу арештованого майна боржника на відповідальне зберігання.

Зазначав, що неправомірними діями старшого державного виконавця при вилученні 09 червня 2016 року належного йому автомобіля із автопричепом порушено вимоги статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив:

- визнати незаконними дії головного державного виконавця Глобинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області ШкіркоН. В. та Глобинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області при винесенні 14 червня 2016 року постанови про передачу арештованого майна боржника на відповідальне зберігання належних йому (ОСОБА_4) автомобіля «RENAULT MAGNUM 440», реєстраційний номер НОМЕР_1, із автопричепом марки ПР моделі FRUEHAUF, 1982 року випуску, номер шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_2;

- визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця від 14 червня 2016 року про передачу арештованого майна боржника на відповідальне зберігання;

- зобов'язати Глобинський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області повернути йому на відповідальне зберігання вилучені у нього 09 червня 2016 року автомобіль із автопричепом.

Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 24 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року, у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що при винесенні постанови від 14 червня 2016 року про передачу арештованого майна боржника на відповідальне зберігання належних ОСОБА_4 автомобіля з автопричепом державний виконавець діяв у межах наданих йому повноважень, вчинені ним дії у процесі здійснення виконавчого провадження відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нову ухвалу, якою його заяву задовольнити.

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення заяви.

Зокрема, суди не врахувати те, що на порушення частин п'ятої-сьомої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» суб'єктом оскарження незаконно вилучено вже арештований раніше автотранспорт і передано його на відповідальне зберігання іншій особі, при цьому автотранспорт вилучався не для його реалізації, а при його вилученні акт опису і арешту майна за встановленою формою не складався.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі та витребувано її із суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 527/1362/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що на виконанні у відділі ДВС Глобинського РУЮ перебуває зведене виконавче провадження, до складу якого входять: виконавче провадження № 46694624 за виконавчим листом № 527/2346/14-ц, виданим 25 лютого 2015 року Глобинським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь кредитної спілки «Глобинська» 6 5319,09 грн, та виконавче провадження № 46694163 за виконавчим листом № 527/1525/14-ц, виданим 23 лютого 2015 року Глобинським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь кредитної спілки «Глобинська» 234 032,74 грн.

25 травня 2015 року державний виконавець Глобинського районного відділу ДВС провів опис та арешт майна боржника, а саме: вантажного сідлового тягача RENAULT MAGNUM 440, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2004 року випуску.

17 липня 2015 року державним виконавцем Глобинського районного відділу ДВС проведено опис та арешт автопричепу марки ПР моделі FRUEHAUF, 1982 року випуску, номер шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_3.

17 липня 2015 року та 21 серпня 2015 року на адресу ОСОБА_4 державний виконавець направив вимоги про передачу арештованого майна до державного підприємства «Інформаційний центр» Полтавська філія, проте при виїзді державного виконавця за місцем зберігання майна останнього за вказаною адресою не виявлено.

08 червня 2016 року головний державний виконавець Глобинського районного відділу ДВС виніс постанову про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

09 червня 2016 року належний ОСОБА_4 автомобіль «RENAULT MAGNUM 440», реєстраційний номер НОМЕР_1, із автопричепом, реєстраційний номер НОМЕР_2, був затриманий як такий, що перебуває у розшуку ВДВС Глобинського РУЮ, та у цей же день вилучений відповідно до акта державного виконавця ВДВС Глобинського РУЮ Шкірко Н. В.

На підставі постанови від 14 червня 2016 року головний державний виконавець Закржевський Ю. В. передав арештоване майно боржника на відповідальне зберігання представнику державного підприємства «Сетам» КуценкоН. Є., попередивши останню про кримінальну та матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна.

Згідно зі статтею 383 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За змістом статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до частини п'ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі потреби обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту.

Майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, зробив правильний висновок щодо правомірності дій державного виконавця при вилученні належного заявнику майна та передання його на зберігання іншим особам.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Доводи скарги ОСОБА_4 про те, що дії державного виконавця при винесенні постанови від 09 червня 2016 року призвели до порушення його прав та інтересів, оскільки він не отримував жодних документів, які б обґрунтовували підстави для вилучення належного йому майна, колегія суддів відхиляє, оскільки такі вимоги заявником не заявлялись і відповідно не були предметом судового розгляду.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін ухвали Глобинського районного суду Полтавської області від 24 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401,409,416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Глобинського районного суду Полтавської області від 24 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат