Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 358/1912/16-ц

провадження № 61-6452зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»;

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 лютого 2017 року у складі судді Якутюк В. С., ухвали Апеляційного суду Київської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Савченка С. І., Білоконь О. В., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Євтушенко О. І., Кадєтової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (далі - ДП «Укрспирт») про стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації середнього заробітку за час затримки у виплаті компенсації за невикористану відпустку.

Позовна заява мотивована тим, що він працював у ДП «Укрспирт» на посаді начальника управління майнових відносин та наказом відповідача від 05 жовтня 2016 року № 330-к його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін.

Зазначав, що при звільненні йому була нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку в кількості 71 день у сумі 88 158 грн 57 коп.

Вважав такий розрахунок неповним, оскільки відповідачем не було враховано те, що в травні 2016 року працівникам апарату підприємства було підвищено посадові оклади (заробітну плату) на 15 %, а відповідно до частини п'ятої статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку, що не було враховано відповідачем, у зв'язку з чим йому було не було виплачено 8 813 грн 23 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ДП «Укрспирт» грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8 813 грн 23 коп. та середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 116 608 грн 21 коп.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 07 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 березня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у період з травня по жовтень 2016 року фінансова можливість ДП «Укрспирт» щодо коригування заробітної плати на підприємстві була обмеженою, що не давало можливості адміністрації підприємства спільно з профспілковим комітетом прийняти рішення про проведення коригування заробітної плати. Також судом враховано, що коригування заробітної плати в ДП «Укрспирт» було проведено з 01 листопада 2016 року, а позивач був звільнений з роботи 05 жовтня 2016 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем при звільненні позивача було проведено розрахунок згідно з вимогами чинного законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 березня 2017 року залишено без змін.

З указаними висновками судів попередніх інстанцій погодився і суд касаційної інстанції, зазначивши, що суди правильно застосували норми матеріального права, а саме: статті 94, 97 КЗпП України, статті 4, 5, 14, 15 Закону України «Про оплату праці», статтю 21 Закону України «Про відпустки», пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами відповідно до статті 212 ЦПК України.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду України заяву про перегляд рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 23 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року.

У заяві ОСОБА_1 просить скасувати зазначені вище рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд, посилаючись на невідповідність рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-234цс14.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За змістом статті 360-5 ЦПК України 2004 року суд відмовляє у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 28 лютого 2011 року ОСОБА_1 працював у ДП «Укрспирт» на посаді начальника управління майнових відносин.

Наказом відповідача від 05 жовтня 2016 року № 330-к ОСОБА_1 був звільнений з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України - за згодою сторін. Цим же наказом зобов'язано відділ розрахунків заробітної плати здійснити виплату вихідної допомоги в розмірі чотирьох посадових окладів відповідно до пункту 3.2.6 колективного договору (а. с. 13).

Встановлено та не заперечується сторонами у справі, що при звільненні ОСОБА_1 було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку в кількості 71 день у сумі 88 158 грн 57 коп.

Відповідно до пункту 7.2 статуту ДП «Укрспирт», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства Україна від 10 травня 2012 року № 26, джерелом формування фінансових ресурсів підприємства є прибуток (дохід), одержаний в результаті його господарської діяльності. Таким чином, ДП «Укрспирт» є госпрозрахунковим підприємством.

Встановлено, що умови праці працівників ДП «Укрспирт» врегульовані колективним договором, який укладений між ДП «Укрспирт» та профспілковою організацією на 2016-2020 роки і зареєстрований Управлінням соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області від 15 грудня 2015 року (а. с. 56-80).

Відповідно до пункту 5.1 колективного договору сторони погодили здійснювати оплату праці працівників підприємства згідно з розділом 5 колективного договору, Положення про оплату праці працівників підприємства, Положення про перелік, умови визначення розмірів та виплати доплат і надбавок працівникам підприємства з дотримання норм і гарантій, передбачених чинним законодавством, Генеральною та Галузевими угодами та в межах наявності коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом ДП «Укрспирт» від 16 травня 2016 року № 222 було затверджено штатний розпис апарату управління в новій редакції та підвищено посадові оклади працівників, у тому числі начальнику управління майнових відносин (а. с. 126-130).

Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Статтею 4 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Відповідно до статті 5 цього Закону організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод, колективних договорів, трудових договорів. Суб'єктами організації оплати праці є органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об'єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об'єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів (частина перша статті 14 цього Закону).

Згідно зі статтею 15 вказаного Закону форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

За положеннями частини другої статті 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення; на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

У наданому для порівняння судовому рішенні Верховного Суду України зроблено такі висновки:

- у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-234цс14 за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Євраз СухаБалка» про стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати Верховний Суд України розглядав питання неоднакового застосування судами касаційної інстанції норми пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та статті 60 Закону України «Про акціонерні товариства». За наслідками розгляду вказаної справи Верховним Судом України зроблено висновок, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених його статутом.

Водночас, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, помилково вважав, що спільна постанова генерального директора та профспілкових комітетів акціонерного товариства носить виключно погоджувальний характер і не є рішенням уповноваженого органу відповідача. Спільна постанова прийнята на виконання рішення наглядової ради ПАТ «Євраз Суха Балка», вона не була предметом оскарження, є чинною і обов'язковою для виконання на підприємстві.

Таким чином, у справі, яка переглядалася, Верховний Суд України вважав, що суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що чинним законодавством передбачено право підприємства визначати розмір коефіцієнта коригування для встановлення середньої заробітної плати за час відпусток при підвищенні тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, а тому відповідач як госпрозрахункове підприємство, з урахуванням фінансових можливостей, правомірно здійснив таке коригування.

Аналізуючи доводи заяви про перегляд судового рішення, колегія суддів звертає увагу на таке.

Пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року передбачено, що підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Правовідносини, що склалися між сторонами у справі, що переглядається, а також з наведеної для порівняння справи, є подібними та регулюються одними і тими ж самими матеріально-правовими нормами.

Водночас постанова Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-234цс14 не дає підстав для висновку про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

В указаній постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-234цс14 Верховним Судом України дотримано позицію про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат здійснюється з урахуванням їх фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, установлених його статутом.

Тобто, таке коригування заробітної плати за час відпусток повинно визначатися виключно за наявності фінансової можливості підприємства, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, встановлених його статутом.

Крім того, вказана вище правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-573цс15.

Судовим розглядом у справі, що переглядається, встановлено, що у травні 2016 року, тобто на момент затвердження штатного розпису та підвищення посадових окладів, у ДП «Укрспирт» була відсутня фінансова можливість провести коригування заробітної плати на коефіцієнт їх підвищення, оскільки на грошові кошти ДП «Укрспирт» неодноразово накладались арешти Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що підтверджується копіями постанов про арешт коштів боржника від 13 травня 2016 року, від 21 червня 2016 року, від 14 вересня 2016 року, від 22 вересня 2016 року.

Отже, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій на підставі наданих сторонами доказів з їх належною оцінкою (статті 60, 212 ЦПК 2004 року) обґрунтовано виходили з наявності об'єктивних причин, пов'язаних з фінансовою труднощами роботодавця, які унеможливили здійснити перерахунок заробітної плати позивачу.

Таким чином, за результатами оцінки змісту рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 23 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року, про перегляд яких подано заяву, не встановлено невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справі, яка переглядається, судом встановлено, що причиною для відмови у перерахунку заробітної плати позивачу була відсутність фінансової змоги підприємства щодо вчинення цих дій.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновок судів про відсутність правових підстав щодо проведення коригування заробітної плати ОСОБА_1 є таким, що відповідає вимогам трудового законодавства України.

Отже, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваними судовими рішеннями не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З огляду на зазначені обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 лютого 2017 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 23 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк