Справа № 357/2756/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Кривенко О. С.,

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №6 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа: ОСОБА_2 , Державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.Г. про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , яка на день смерті постійно проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_1 . За життя вона перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 , набула у спільну сумісну власність з останнім зазначений будинок, хоча право власності на нього і було зареєстроване за чоловіком. Після відкриття спадщини, позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тобто вважається таким, що прийняв спадщину, але оформлювати свідоцтво про право на спадщину через скрутний майновий стан зміг тільки в 2017 році. Крім нього, після смерті матері спадщину прийняв його покійний батько ОСОБА_4 , оскільки постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом 6-ти місяців не подав заяву про відмову від спадщини до нотаріальної контори за місцем її відкриття. Позивачу нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки не проведено державної реєстрації права власності за спадкодавцем та відсутні правовстановлюючі документи на будинок на ім`я спадкодавця, вказаний будинок належав батькові позивача. А тому позивач просив суд визначити, що частка померлої ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на частку домоволодіння АДРЕСА_1 становила 23/100 частин та визнати за ним право власності на 23/100 частин цього домоволодіння в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_3 .

В суді позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надіслано письмове клопотання щодо розгляду справи без участі представника Білоцерківської міської ради.

3-я особа Державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.Г. в судове засідання також не з`явилась, надіслала письмове клопотання щодо розгляду справи без її участі.

Представник третьої особи Руцької Н.М. проти задоволення позову заперечував.

Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, по справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що стверджується копією свідоцтва про її смерть.

З матеріалів справи вбачається, що 26.02.2004 року Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області відкрито спадкову справу № 168/2004 після смерті ОСОБА_3 на підставі заяви про прийняття спадщини від сина померлої ОСОБА_1 , що стверджується копією вказаної спадкової справи.

Крім позивача, спадщину після померлої прийняв його батько - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Документи, які підтверджують родинні відносини між спадкодавцем та спадкоємцями, знаходяться в матеріалах спадкової справи.

В судовому засіданні встановлено, що з 14.11.1959 року спадкодавець ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження.

Згідно копії свідоцтва про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , вказаний будинок належить на праві особистої власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Білоцерківської міськради депутатів трудящих від 28.01.1965 р. №34.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства,

доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

За ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у рішенні від 7 вересня 2016 року постановленому в справі №6-801цс16.

Позивач стверджуючи, що спірний будинок належав його батькам - подружжю Григоренко, на праві спільної сумісної власності і був спільним майном подружжя, не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів участі спадкодавця ОСОБА_3 коштами або працею в набутті цього майна.

Крім того, як вбачається з копії свідоцтва про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , вказаний будинок належить на праві особистої власності не тільки ОСОБА_4 , а й ОСОБА_5 , з яким спадкодавець ОСОБА_3 не перебувала у шлюбі, що повністю виключає можливість віднесення даного домоволодіння до об`єкту спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України 2004 року право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, позивач прийняв у визначеному законом порядку спадщину після смерті матері, як спадкоємець першої черги за законом. Його батько, який належить до спадкоємців першої черги за законом, у встановлений строк не відмовився від прийняття спадщини, а тому також прийняв спадщину оскільки постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом 6-ти місяців не подав заяву про відмову від спадщини до нотаріальної контори за місцем її відкриття.

За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу 30.08.2017 року державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.Г. відмовлено в оформленні спадкових прав на майно та видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , оскільки не проведено державної реєстрації права власності за спадкодавцем та за відсутності правовстановлюючих документів на дане майно, що слідує з копії вказаної постанови нотаріуса.

Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися за правилами позовного провадження.

Згідно копії технічного паспорта МБТІ станом на 06.11.2006 року, який було виготовлено на вказаний житловий будинок, його власником значиться ОСОБА_4 , 46/100 частин будинку, та ОСОБА_6 54/100 частин будинку.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

В п.п. 4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, до спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , мають застосовуватися положення ЦК України 1963 року.

Ст. 101 ЦК України 1963 року визначено, що у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності.

За ст.524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно приписів ст. ст.527, 529 ЦК України 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців

Відповідно до ст. 549 даного Кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту N 18/5 від 18.06.94 року, зареєстровано в Міністерстві 07.07.1994 року за № 152/361 ( Наказ втратив чинність на підставі Наказу Мінюсту N 20/5 від 03.03.2004 ), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Згідно ст. 560 ЦК 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

За ст.561 цього Кодексу свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

А п. 112 вищенаведеної Інструкції було передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, на час переведення квартири з житлового фонду в нежитловий, були врегульовані Інструкцією Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121 (далі - Інструкція).

1.4., 1, 6, 1.7., 1.9, 4.1 Інструкції, державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. До об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться вбудовані в житлові будинки нежитлові приміщення (як частини цих будинків). Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державної реєстрації.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час відкриття спадщини, державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Згідно ч. 2, 4 ст. 15 Закону України, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 17 жовтня 2013 року № 868 , в редакції на час відкриття спадщини, передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення. Державна реєстрація права власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення проводиться незалежно від того, чи зареєстроване право власності на житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, в яких вони розташовані.

П. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено перелік документів який потрібен подати заявник, крім документа, що підтверджує виникнення речового права на нерухоме майно, для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на реконструйований об`єкт нерухомого майна, в тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна з житлового у нежитловий або навпаки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів підтверджуючих, що за життя ОСОБА_3 набула та в установленому законом порядку зареєструвала право власності на спірне домоволодіння.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

В судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

А тому, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з підстав викладених вище, судові витрати, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 524, 527, 529, 549, 560, 561 ЦК України 1963 року, ст.ст. 22, 24, 25 КпШС України, ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 182,328, 1216, 1217, 1218, 1223, 1261, 1268, 1270, 1273, 1296 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року № 868, Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Мінюсту України від 07.02.2002 року за № 7/5, зареєстрованого в Мінюсті України 18.02.2002 року за № 157/6445, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Мінюсту N 18/5 від 18.06.94 року, зареєстровано в Міністерстві 07.07.1994 року за № 152/361 ( Наказ втратив чинність на підставі Наказу Мінюсту N 20/5 від 03.03.2004 ), ст.ст. ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 280, 281, 258-259, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законно сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.07.2018 року.

СуддяБ. І. Кошель