Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 215/1481/16-ц

провадження № 61-2046св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2016 року у складі судді Лиходєдова А. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року у складі суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 14 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 8 663 грн 34 коп. для придбання автомобіля, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,92 % з кінцевим терміном повернення до 13 травня 2011 року. Відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 38 999 грн 28 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 6 040 грн 52 коп., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом - 1 111 грн 97 коп., заборгованості за комісією за користування кредитом - 1 757 грн 78 коп., пені - 27 993 грн 81 коп., штрафу (фіксована частина) - 250 грн; штрафу (процентна складова) - 1 845 грн 20 коп.

Заочним рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 999 грн 28 коп. та 1 378 грн судового збору, а всього стягнуто 40 377 грн 28 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з неналежним виконанням кредитного договору утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідач не виконала своїх зобов'язань щодо своєчасного погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого станом на 16 березня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 38 999 грн 28 коп.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, оскільки відповідач не була повідомлена належним чином про розгляд справи; неповно з'ясували обставини справи, що унеможливило застосування положень щодо строків позовної давності, останній платіж за договором був здійснений відповідачем 22 червня 2009 року, проте до суду банк звернувся лише у 2016 році; судами не встановлено дійсної суми заборгованості, оскільки рішенням суду від 28 січня 2014 року у рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на предмет застави, а розрахунок суми боргу не містить відомостей про зарахування коштів, отриманих від реалізації переданого в заставу автомобіля, на погашення заборгованості за кредитом.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Суди установили, що 14 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 8 663 грн 34 коп. для придбання автомобіля, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 16,92 % з кінцевим терміном повернення до 13 травня 2011 року.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором від 14 травня 2008 року виконувала неналежним чином, внаслідок чого станом на 16 березня 2016 року виникла заборгованість у загальному розмірі 38 999 грн 28 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 6 040 грн 52 коп., заборгованості зі сплати процентів у розмірі 1 111 грн 97 коп., заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 1 757 грн 78 коп., пені у розмірі 27 993 грн 81 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 845 грн 20 коп.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції відповідач посилалася на неналежність її повідомлення про час і місце розгляду справи судом та неможливість у зв'язку з цим заявити про пропуск банком строку позовної давності за вимогами про стягнення боргу.

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Повідомлення про вручення поштового відправлення, яким суд першої інстанції обґрунтовує належність повідомлення ОСОБА_1 про судове засідання 17 червня 2016 року (а. с. 22), не містить ні підпису відповідача про його отримання, ні причини повернення цього повідомлення до суду без вручення.

Таким чином, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п'ятої статті 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Вказаний висновок викладено у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду № 14-59цс18.

Таким чином, заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності обґрунтовано врахована апеляційним судом при розгляді справи. Разом з тим, норми про позовну давність апеляційним судом застосовано неправильно, що є підставою скасування ухвали апеляційного суду з огляду на таке.

Установлено, що згідно пункту 13.1 кредитно-заставного договору від 14 травня 2008 року сторони домовились, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредитних коштів становить п'ять років, строк виконання грошового зобов'язання визначений сторонами до 13 травня 2011 року. Щомісячно у період із 14 по 18 число позичальник мав сплачувати платіж у розмірі 387 грн 51 коп. Останній платіж ОСОБА_1 здійснила 22 червня 2009 року.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесеннячергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Вказаний висновок викладено у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду № 14-10цс18.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 18 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (до 13 травня 2011 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

За наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговимплатежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливустроку кредитування, як це встановив суд апеляційної інстанції.

Наслідки пропуску строку позовної давності щодо щомісячних зобов'язань апеляційний суд не перевірив та дійшов передчасного висновку про звернення кредитора до суду у межах строку давності.

Посилання апеляційного суду на переривання позовної давності зверненням банку із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави у липні 2013 року, є необґрунтованим, оскільки не перериває перебігу такого строку подання позову з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1763цс16 від 24 травня 2017 року.

Доводи заявника у касаційній скарзі на те, що з відповідача стягнуто заборгованість без урахування рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, апеляційний суд обґрунтовано вважав безпідставними, оскільки доказів про виконання вказаного рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2014 року, виконання відповідачем кредитних зобов'язань та розрахунку на спростування суми заборгованості заявником не надано.

Враховуючи те, що розрахунки боргу з урахуванням заявленої позовної давності у розрізі щомісячних зобов'язань апеляційним судом не досліджено, постановлена ним ухвала відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик