ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 161/17302/15-ц

провадження № 61-7722зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Богдан Моторс»,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс», подану його представником ТоцькимБроніславом Артуровичем, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року, постановленої колегією у складі суддів: Ситнік О. М., Завгородньої І. М., Іваненко Ю. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» (далі - ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс») про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 2 липня 1979 року він перебував у трудових відносинах з Луцьким автомобільним заводом, правонаступником якого є ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс», працював слюсарем інструментальником.

31 травня 1985 року під час виконання трудових обов'язків він отримав травму правого ока.

За результатами розслідування нещасного випадку на виробництві складений акт за формою Н-1 про нещасний випадок від 31 травня 1985 року.

Висновком МСЕК від 4 вересня 2009 року йому встановлено 45% втрати професійної працездатності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві та встановлено ІІІ групу інвалідності.

Посилаючись на те, що у зв'язку з трудовим каліцтвом йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 100 000 грн, просив про задоволення позову.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року, ухваленим у складі судді Олексюк А. В., позов задоволено частково.

Стягнено з ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» на користь ОСОБА_4 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, встановивши, що позивачу спричинену моральну шкоду внаслідок отриманої травми на виробництві, дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди саме з роботодавця.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2016 року, постановленою колегією у складі суддів: Грушицького А. І., Свистун О. В., Федонюк С. Ю., рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У липні 2017 року представник ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» - Тоцький Б. А. звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 58 Конституції України, стаття 237-1 КЗпП України та статті 23 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; просив ухвалити нове рішення.

Для прикладу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року у справі № 161/4030/16-ц, у якій, на його думку, суди дійшли протилежних висновків щодо застосування статті 58 Конституції України, статті 237-1 КЗпП України та статті 23 ЦК України.

Ухвалою Верховного Суду України від 15 серпня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано з Луцького міськрайонного суду Волинської області матеріали цивільної справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегіє у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання відповідної заяви).

Ухвалою судді Верховного Суду від 12 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви з огляду на наступне.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що з 2 липня 1979 року ОСОБА_4 працював на посаді слюсаря- інструментальника у Луцькому автомобільному заводі, правонаступником якого є ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс».

31 червня 1985 року під час виконання трудових обов'язків ОСОБА_4 отримав травму правого ока, про що складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві.

Висновком МСЕК від 4 вересня 2009 року ОСОБА_4 встановлено 45% втрати професійної працездатності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві та встановлено ІІІ групу інвалідності.

17 вересня 2009 року Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України призначено ОСОБА_4 виплату одноразової допомоги у зв'язку з стійкою втратою професійної працездатності.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV.

Норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV у редакції Закону, чинній з моменту його прийняття і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим особам і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац четвертий статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34 Закону).

Системний аналіз статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV свідчить про те, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплат у порядку відшкодування моральної шкоди, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності висновком медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»від 20 грудня 2005 року № 3235-IV та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»від 19 грудня 2006 року № 489-V зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV внесено зміни, згідно з якими виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року № 77-VIII викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV, в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»набрав чинності з 1 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їх становище не погіршиться прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, відб9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Положення частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у редакції Закону, чинній з 1 січня 2015 року, щодо того, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівки на зворотну дію закону в часі, що узгоджується зі змістом частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України.

Вказаними положеннями Закону право громадян, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право вимагати відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Судами встановлено, що з позовом до ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» ОСОБА_4 звернувся 10 листопада 2015 року.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний та касаційний суд, виходив з того, що належною особою, на яку покладається обов'язок з відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, є ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс», оскільки з 1 січня 2015 року обов'язок відшкодувати шкоду у зв'язку з професійними захворювання покладено на роботодавця постраждалої особи, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

В ухвалі від 17 травня 2017 року у справі № 161/4030/16-ц Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, а тому дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коди суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог і встановлених судом фактичних обставин, дійшов неоднакових правових висновків, покладених в основу цих рішень.

Зміст правовідносин у різних рішеннях суду касаційної інстанції з метою з?ясування їх подібності визначається обставинами кожної справи, встановленими судами, перевірку правильності встановлення яких Верховний Суд не здійснює.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у наданій заявником ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року, про перегляд якої просить заявник, встановлені різні фактичні обставини.

За змістом статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

З огляду на зазначене судове рішення, на яке посилається заявник, не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, тому обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року Верховний Суд відмовляє.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, статтею 360-5 ЦПК України 2004 року, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Богдан Моторс», поданої його представником Тоцьким Броніславом Артуровичем, відмовити.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний