Провадження № 2/200/4771/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Сокол І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу приватизації Управління житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсною приватизації житлового приміщення та свідоцтва про право власності,-

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову вказала, що вона постійно мешкала з батьками від народження 07.07.1995 року до 17.04.1997 року в квартирі АДРЕСА_1. Коли вона була неповнолітньою, батьки здійснили приватизацію вказаної квартири, в тому числі і на неї. Вважає, що укладаючи правочин щодо приватизації, її батьки діяли під впливом помилки, оскільки не розуміли, що участь позивача у приватизації звузить її права при подальшому використанні своїх житлових прав. 17 березня 1997 року сімя позивача отримала ордер на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 67,76 кв.м. Наявність у власності позивача частини квартири АДРЕСА_3 без її волевиявлення позбавляє її права на приватизацію житла більшої площі.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати недійсним правочин приватизацію квартири АДРЕСА_3. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3, видане відділом приватизації Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради на імя ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по суті у судовому засіданні.

Позивач в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.

Треті особи в судове засідання не зявилися, просили розглядати справу в їх відсутність, проти задоволення позову не заперечували.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

Із довідки про склад сімї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, яка знаходиться в архівній справі приватизації кв. № 25 за адресою м. Дніпро, вул. ХХІІ Партзїзду, буд. 25, яка надана відповідачем на запит суду, вбачається, що станом на 29.01.1996 року вказану квартиру займала сімя у складі: ОСОБА_2 основний квартиронаймач, ОСОБА_3 чоловік, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 донька.

ОСОБА_2 29.07.1996 року звернулась до керівника органу приватизації з заявою, в якій просила оформити в приватну власність квартиру, що займає вона разом з членами сімї на умовах найму.

19 серпня 1996 року виконком Дніпропетровської міської ради народних депутатів видав свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру № 25 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. ХХІІ Партзїзду, буд. 25, загальною площею 21,9 кв.м., на імя ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4.

На забезпечення житлових прав громадян спрямована дія ст.47 Конституції України, де зазначено, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Придбати існуюче державне житло у власність мають змогу всі бажаючі, які мешкають у квартирах державного житлового фонду, окрім випадків, коли останній не підлягає приватизації. Тому приватизація розглядається як спосіб забезпечення житлових прав громадян.

Згідно з Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житловому господарству від 15.09.1992 року № 56 (далі - Положення), яке були чинним на дату виникнення правовідносин та приватизації спірної квартири, г ромадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

При видачі власнику квартири (будинку) свідоцтва про право власності на житло у паспортах усіх повнолітніх членів сім'ї власника і у свідоцтвах про народження неповнолітніх осіб робиться така помітка: "Право на безоплатну приватизацію житла використано в обсязі кв. м при нормі кв. м загальної площі".

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

За положеннями ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх і неповнолітніх дітей.

Таким чином, дії третіх осіб батьків позивача щодо приватизації квартири АДРЕСА_3, а також дії органу приватизації відповідали чинному законодавству України та мали на меті захист інтересів всіх членів сімї наймача вказаної квартири.

Доводи позивача про те, що її згоди на приватизацію спірного житла не було, не можуть бути взяті судом до уваги як такі, що суперечать законодавству України, чинному як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом, оскільки позивач на момент приватизації була малолітньою дитиною.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на ст.229 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Посилання позивача про те, що на момент укладення договору батьки позивача діяли під впливом помилки, суд відкидає, оскільки будь-яких доказів наведеним обставинам суду надано не було, навпаки, судом встановлено, що приватизація квартири відбулася відповідно до вимог закону з урахуванням інтересів дитини.

Крім того, суд звертає увагу позивача на рішення Конституційного Суду України від 10.06.2010 року № 15-рп/2010, відповідно до якого, «положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року N 2482-XII ( 2482-12 ), згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо:

- громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю;

- у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла;

- у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду;

- весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною».

Таким чином, судом встановлено, що приватизація спірної квартири не порушує права позивача, відповідач при приватизації також не вчинив жодних дій, внаслідок яких право позивача могло бути порушено, в звязку з чим у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в звязку з їх необґрунтованістю.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відділу приватизації Управління житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсною приватизації житлового приміщення та свідоцтва про право власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску