АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1960/18Головуючий у 1-й інстанції Бесараб Н.В. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

судді-доповідача Фетісової Т.Л.

суддів Гончар Н.І., Сіренка Ю.В.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач (скаржник) - Регіональна філія «Південно-Західна залізниця»

ПАТ «Українська залізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 25.10.2018 (ухвалене о 16 год. 13 хв. у залі судових засідань Лисянського районного суду, повний текст складено 30.10.2018, суддя в суді першої інстанції - Бесараб Н.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення коштів за сторонній догляд у зв'язку з каліцтвом, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 13.08.2018 звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з відповідача на свою користь кошти на сторонній догляд у зв'язку з каліцтвом за період з 01.01.2017 по 31.07.2018 у сумі 34061,00 грн. у зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати; зобов'язати відповідача при збільшення мінімальної заробітної плати у майбутньому самостійно здійснювати перерахунок виплат на сторонній догляд.

В обґрунтування вказано на те, що 09.04.1987 в результаті нещасного випадку на залізничній платформі «Малютянка» «Південно-західної залізниці» позивач втратив обидві руки та був визнаний інвалідом першої групи довічно, втративши 100% загальної та професійної працездатності. 22.08.1988 рішенням Залізничного районного суду м. Києва його вина була визначена у процентному співвідношенні та становила 20%, а Державного територіального-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця», правонаступником якого є Регіональна філія «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», - 80%. На підставі судових рішень до грудня 2016 року відповідачем позивачу виплачувалися суми втраченого заробітку та витрати на сторонній догляд у розмірі мінімальної заробітної плати, що становила 1600 гривень. Однак із січня 2017 року розмір мінімальної заробітної плати збільшився до 3200 гривень, а з січня 2018 року - до 3723 гривень. Однак відповідач продовжив виплати у сумі 1600 грн. та з 01.01.2017 не провів перерахунок належних позивачу виплат, внаслідок чого відповідач має відповідну заборгованість з 01.01.2017 по 31.12.2017 у розмірі 19200 гривень та з 01.01.2018 по 31.07.2018 у розмірі 14861 гривень. 11.05.2018 позивач, звернувшись до відповідача ПАТ «Укрзалізниці» щодо порушених прав, отримав лист, в якому зазначено, що витрати на сторонній догляд у збільшеному розмірі будуть виплачуватися лише на підставі рішення суду. За таких обставин він був змушений звернутися до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 25.10.2018 позовні вимоги у справі задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 26.11.2018 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову в справі. В обґрунтування вказано на те, що суд не зазначив підстав для відхилення доказів відповідача у рішенні; суд не врахував вимог ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 (п.п.2, 4), про те, що не підлягають індексації щомісячні страхові виплати потерпілим на виробництві та частина доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних та демографічних груп населення. Пунктом 19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» та п.3 ст.42 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що розмір витрат на побутове обслуговування встановлюється від чверті мінімальної заробітної плати. Також п.7 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 №1774-VIII передбачено, що з 01.01.2017 розмір мінімальної заробітної плати для розрахунків встановлений на рівні мінімальної заробітної плати на 01.12.2016.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що 09.04.1987 в результаті нещасного випадку на залізничній платформі «Малютянка» «Південно-західної залізниці» позивач ОСОБА_3 втратив обидві руки та був визнаний інвалідом першої групи довічно, втративши 100% загальної та професійної працездатності. 22.08.1988 рішенням Залізничного районного суду м. Києва його вина була визначена у процентному співвідношенні та становила 20%, а Державного територіального-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця», правонаступником якого є Регіональна філія «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (відповідач), - 80%.

На підставі судових рішень до грудня 2016 року відповідач виплачував позивачу компенсацію втраченого заробітку та кошти для відшкодування витрат на сторонній догляд у розмірі мінімальної заробітної плати, що становила 1600 гривень.

З 01.01.2017 розмір мінімальної заробітної плати збільшився до 3200 гривень, а з січня 2018 року - до 3723 гривень. Однак відповідач продовжив проводити виплати позивачу в справі у сумі 1600 грн.

Таким чином за доводами позивача відповідачем не проведено перерахунку та не виплачено йому з 01.01.2017 по 31.12.2017 кошти у розмірі 19200 гривень та з 01.01.2018 по 31.07.2018 - у розмірі 14861 гривень. Всього сума заборгованості складає 34061 гривень.

Правовідносини між сторонами справи за наведених фактичних обставин мають наступне правове регулювання.

Як вірно вказав суд першої інстанції, статтею 455 ЦК УРСР, яка була чинною на час заподіяння шкоди позивачу, передбачалося, що в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо). Відповідно до ст.457 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент заподіяння шкоди позивачу) якщо каліцтво або інше ушкодження здоров'я заподіяно організацією або громадянином, не зобов'язаними сплачувати за потерпілого внески по державному соціальному страхуванню, ця організація або громадянин повинні відшкодувати потерпілому шкоду за правилами ст.ст.440,441,450 цього Кодексу в частині, що перевищує суму одержуваної ним допомоги або призначеної йому після ушкодження його здоров'я і фактично одержуваної ним пенсії.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч.2 ст.1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду. Згідно ч.3ст.1195 ЦК України шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у зв'язку зі зміною розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування коштів на сторонній догляд позивачу, який сплачує відповідач у справі, має бути збільшений на підставі вимог ч.2 ст.1208 ЦК України у зв'язку з відповідним збільшенням розміру мінімальної заробітної плати у 2017 та 2018 роках.

Правильність розрахунків суду першої інстанції та позивача скаржник під сумнів не ставить.

При цьому з аналізу ч.2 ст.1208 ЦК України чітко вбачається, що збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, не здійснюється автоматично. Для проведення збільшення необхідною є подача потерпілим заяви до суду та прийняття судом відповідного рішення.

При цьому апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не зазначив підстав для відхилення доказів відповідача у рішенні, адже вони спростовуються змістом оскарженого рішення, в якому вказано про відхилення відповідних посилань відповідача.

Також доводи скаржника з вказівкою на положення ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 (п.п.2, 4), слід оцінити критично, адже предметом судового розгляду є позовні вимоги про збільшення витрат на догляду не у зв'язку із здійсненням індексації грошових доходів населення, правовідносини з приводу чого регламентуються правовими актами, на які вказує скаржник, а про збільшення відшкодування шкоди, яке має періодичний характер, у зв'язку зі збільшенням мінімальної заробітної плати, що передбачено іншою правовою нормою - ч.2 ст.1208 ЦК України.

Вказівки скаржника на те, що п.19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» та п.3 ст.42 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що розмір витрат на побутове обслуговування встановлюється від чверті мінімальної заробітної плати, апеляційний суд відхиляє, так як у даній справі йде мова про збільшення компенсації втраченого заробітку та коштів для відшкодування витрат на сторонній догляд, а не про витрати на побутове обслуговування, як вказано скаржником.

Посилання скаржника на те, що п.7 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 №1774-VIII передбачено, що з 01.01.2017 розмір мінімальної заробітної плати для розрахунків встановлений на рівні мінімальної заробітної плати на 01.12.2016 слід відхилити, адже, як правильно вказав суд, розмір щомісячної страхової виплати у вищевказаній правовій нормі стосується тільки постраждалих від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, тоді як позивач був травмований під час побутового нещасного випадку.

Одночасно апеляційний суд враховує, що згідно положень ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту прав визначені ст.16 ЦК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зазначені положення законодавства кореспондуються також із роз'ясненнями, наданими Пленумом ВСУ судам України у п.2 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд констатує, що особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів у випадку, зокрема, їх фактичного порушення зі сторони відповідача. Іншими словами, особа не має процесуальних підстав звертатися до суду у разі, якщо права, про захист яких вона просить, на момент звернення до суду не порушено та не існує обґрунтованих підстав вважати, що відповідач вчинятиме дії, які посягають на ці права. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити факт порушення його прав відповідачем.

У даній справі позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відповідача при збільшення мінімальної заробітної плати у майбутньому самостійно здійснювати перерахунок виплат на сторонній догляд, яка фактично спрямована на захист прав позивача від майбутніх порушень зі сторони відповідача (тобто від тих порушень, які на момент вирішення справи не мали місця), що суперечить вищевикладеним принципам, закріпленим у ст.4 ЦПК України, на що суд першої інстанції, задовольняючи таку вимогу, уваги не звернув та допустив порушення вказаної норми процесуального права, оскільки у задоволенні цієї вимоги має бути відмовлено за безпідставністю.

При цьому апеляційний суд враховує, що згідно матеріально-правових вимог ч.2 ст.1208 ЦК України підставою для перерахунку розміру відшкодування шкоди, який відповідач сплачує позивачу, у зв'язку зі збільшенням мінімальної заробітної плати, є лише звернення до суду особи, яка таке відшкодування отримує, оскільки закон не дає підстав боржнику для автоматичного перерахунку вказаного розміру шкоди.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 25.10.2018 у цій справі в частині вирішення позовної вимоги про зобов'язання відповідача при збільшення мінімальної заробітної плати у майбутньому самостійно здійснювати перерахунок виплат на сторонній догляд слід скасувати у зв'язку з порушенням норми процесуального права - ст. 4 ЦПК України, та прийняти постанову про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України у зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та позовних вимог у справі на 50 % до перерозподілу підлягають судові витрати в цій справі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, апеляційний суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід першої групи на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». За розгляд справи в суді першої інстанції судовий збір сплачено не було, а за розгляд справи в апеляційному суді скаржником сплачено 2114,40 грн.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно положень ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (в даному випадку це 1762,00 грн., оскільки позов подано у 2018 році); п.п.1, 2 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» - за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,4 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а позовної вимоги майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову є майнова вимога про стягнення коштів та немайнова вимога про зобов'язання вчинити певні дії, отже розмір судового збору визначається за такою формулою: (1762,00 * 0,4 (мінімальна ставка за майновою вимогою) + 1762,00 * 0,4 (немайнова вимога) * 50 % = 704,80 грн. - суд першої інстанції, 1409,60 грн. * 150% * 50% = 1057,20 грн. - суд апеляційної інстанції, а всього - 1762,00 грн.

Отже за рахунок держави скаржнику має бути компенсовано : 2114,40 грн. - 1762,00 грн. = 352,40 грн. судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України ( ст.141 ЦПК України)

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 25.10.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення коштів за сторонній догляд у зв'язку з каліцтвом - змінити, скасувавши в частині вирішення позовної вимоги про зобов'язання відповідача при збільшення мінімальної заробітної плати у майбутньому самостійно здійснювати перерахунок виплат на сторонній догляд .

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про зобов'язання відповідача при збільшення мінімальної заробітної плати у майбутньому самостійно здійснювати перерахунок виплат на сторонній догляд - залишити без задоволення.

Судові витрати Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» у вигляді 352,40 грн. сплаченого судового збору компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України .

У решті рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 25.10.2018 в цій справі - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 27.12. 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді