Провадження № 22-ц/812/258/18 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

21 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського Апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Яценко Л.В.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

- відповідачки ОСОБА_3,

- представника відповідачки ОСОБА_4,

- третьої особи по справі ОСОБА_5,

- перекладача Денисенко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 24 вересня 2018 року, вступна та резолютивна частина якого проголошена о 16.23 год. суддею цього ж суду Тихоновою Н.С., у справі № 489/1324/17, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості частки спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості частки спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 квітня 2005 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За період шлюбу ними придбано транспортний засіб марки BMW 535 3430, рік випуску 1997, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за ОСОБА_3

Посилаючись на те, що вказаний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, просив суд визнати за ним право власності на ? його частину.

Під час розгляду справи, позивач змінив позовні вимоги, та посилаючись на те, що в березні 2017 року відповідачка продала спірний автомобіль без його згоди, просив суд стягнути з відповідачки на його користь компенсацію вартості ? частини вказаного транспортного засобу, в розмірі 101 250 грн.

11 квітня 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_7 в якому зазначала, що під час перебування у шлюбі з останнім, крім зазначеного автомобіля, ними також було придбано квартиру АДРЕСА_1 а також 77/1000 часток нежитлового об'єкту, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що на її утриманні знаходиться малолітня дитина, ОСОБА_7 не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховував спільне майно, витрачав його не в інтересах сім'ї, позивачка за зустрічним позовом просила відступити від рівності часток та визнати за нею право власності на 2/3 частини зазначеної вище квартири, а також на ? частину від 77/1000 часток зазначеного нежитлового об'єкту.

В подальшому, ОСОБА_3 збільшила позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1. Також визнати за нею право власності на ? частину від 77/1000 часток нежитлового об'єкту, розташованого по АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 проти первісного позову заперечувала, зазначаючи, що спірний транспортний засіб було придбано за грошові кошти, отримані у борг від ОСОБА_5, що підтверджується розписками.

Оскільки боргові зобов'язання ними не були виконані, вона за згодою ОСОБА_7 в рахунок погашення їх спільних зобов'язань передала ОСОБА_5 спірний транспортний засіб.

ОСОБА_7 теж подав заперечення проти зустрічного позову та вказував, що квартира АДРЕСА_1 та об'єкт нерухомості по АДРЕСА_2 мають самочинні забудови, в них проведені внутрішні самовільні перепланування, тому вони не підлягають поділу між подружжям.

Крім того, 161/1000 та 77/1000 часток нежитлової будівлі, були продані на підставі договору купівлі -продажу від 11 лютого 2003 року, а кошти витрачені на придбання спірної квартири.

ОСОБА_7 також вважав, що відсутні підстави для відступлення від рівності часток, оскільки він належно виконує обов'язки щодо утримання дитини.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2017 року зустрічна позовна заява ОСОБА_3 об'єднана із первісним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2018 року позов ОСОБА_7 задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 компенсацію вартості ? частини транспортного засобу марки BMW 535 3430, рік випуску 1997, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 101 250 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний транспортний засіб було придбано під час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_3, відтак він є об'єктом спільної сумісно власності подружжя.

Оскільки ОСОБА_3 відчужила зазначений транспортний засіб своїй матері - ОСОБА_5 без згоди ОСОБА_7, тому на користь останнього з відповідачки підлягає стягненню грошова компенсація за ? частину вартості зазначеного автомобіля. Розмір компенсації за належну частку у майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, суд визначив виходячи із висновку експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню середньої ринкової вартості КТЗ № 17-1163 від 26 грудня 2017 року.

Суд також дослідив боргові зобов'язання подружжя та прийшов до висновку, що розписки, надані ОСОБА_3 не містять доказів того, що отримані нею у борг від ОСОБА_5 кошти були витрачені на цілі, визначені в розписках та на час розгляду справи існують зобов'язання по сплаті боргів. Крім того, суд прийняв до уваги, що вказані розписки не завірені належним чином, їх оригінали суду не надано, ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_3, отже заінтересованою особою по справі.

Обґрунтовуючи свій висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що здійснені ОСОБА_7 будівельні роботи з переобладнання та внутрішнього перепланування спірної квартири, внаслідок чого, збільшилася її площа, а також роботи по реконструкції спірної нежитлової будівлі, є самочинним будівництвом, тому таке майно не може бути предметом поділу між сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, а в первісному позові відмовити, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи .

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_7, суд першої інстанції залишив поза увагою, що транспортний засіб було відчужено за згодою останнього, на погашення спільних боргів подружжя, за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Також відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд помилково вважав про неможливість визнання за нею права власності на частку майна. Оскільки до складу спірного нерухомого майна входять самочинно збудовані, реконструйовані, переплановані об'єкти, то, на думку апелянта, поділу між подружжям підлягає майно, придбане у шлюбі, без врахування самовільних добудов.

Зазначаючи про проведення самочинної реконструкції спірної квартири суд не звернув увагу, що таке перепланування здійснено шляхом демонтажу перегородок, на яке дозвіл не вимагається, відтак не є самовільним будівництвом.

12 листопада 2018 року від представника ОСОБА_7 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що судом правильновраховано, відсутність його згоди на відчуження спірного транспортного засобу. Погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення первісного позову та відсутності правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 23 квітня 2005 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

За період шлюбу, а саме 11 травня 2016 року подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_3 за спільні кошти придбано транспортний засіб марки BMW 535 3430, рік випуску 1997, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 (а.с.5).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 16 березня 2017 року транспортний засіб який є спільною власністю подружжя, перереєструвала на ОСОБА_5, як придбаний за договором, укладеним в торговельній організації (а.с.16).

Звертаючись до суду з даним позовом 16 березня 2017 року, ОСОБА_7 просив визнати за ним право власності на ? частину спірного транспортного засобу, як на спільне майно подружжя.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, а саме, 13 квітня 2017 року ОСОБА_7 надав уточнену позовну заяву, в якій вказував, що в березні 2017 року йому стало відомо, що ОСОБА_3 відчужила автотранспортний засіб, який є предметом поділу своїй матері ОСОБА_5 Посилався на те, що він не був обізнаний про продаж відповідачкою спірного автомобіля та не давав згоди на таке відчуження.

В матеріалах цивільної справи №489/1577/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу, оглянутої судом апеляційної інстанції, містяться заперечення ОСОБА_7 в яких останній вказував, що шлюбні відносини та ведення спільного господарства між ним та ОСОБА_3 припинено на початку 2017 року.

Наведені обставини в сукупності свідчать про необізнаність позивача про наміри відповідачки відчужити спірний автомобіль та вибуття транспортного засобу проти його волі.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із роз'ясненнями п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню середньої ринкової вартості КТЗ № 17-1163 від 26 грудня 2017 року, вартість транспортного засобу марки BMW 535 3430, станом на 16 березня 2017 року визначена рівною 221 230 грн. (а.с.126).

Установивши, що відповідачкою за первісним позовом відчужено автомобіль, який належить до спільного майна подружжя, без відома та згоди позивача, суд першої інстанції правильно вважав, що у такому випадку з відповідачки підлягає стягненню компенсація його 1/2 вартості, виходячи з вартості, яка встановлена на момент розгляду справи згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 26 грудня 2017 року.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що спірний транспортний засіб відчужено за згодою ОСОБА_7, в рахунок погашення спільних боргових зобов'язань подружжя, які виникли в інтересах сім'ї, безпідставні, так як належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин відповідачкою у силу статей 12, 81 - 83 ЦПК України суду не надано, а доказування в силу вимог процесуального закону не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи про те, що відчуження автомобіля відбулось з відома та згоди позивача є безпідставними, оскільки такі твердження спростовуються поясненнями позивача та не підтверджені іншими доказами по справі.

Безпідставними є аргументи апеляційної скарги, що суд залишив поза увагою долучені до матеріалів справи копії розписок, згідно яких ОСОБА_3 отримувала у борг від ОСОБА_5 грошові кошти (а.с. 73,74,78), оскільки таке спростовується змістом судового рішення, з якого видно, що ця обставина була предметом дослідження й оцінки судом, який її обґрунтовано спростував та вірно зазначив, що ОСОБА_3 не надано доказів про те, що зобов'язання за договором позики у визначений у розписках строк вони не виконали та борг не повернули, що отримані кошти були витрачені на цілі, визначені в розписках, тобто в інтересах сім'ї, розписки належним чином не завірені, їх оригінали суду не надано, а ОСОБА_5 є заінтересованою особою по справі.

Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_7 давав дружині письмову згоду на укладення договорів позики, а отримані відповідачкою кошти за вказаними розписками у своєї матері були витрачені в інтересах сім'ї, тобто саме на придбання транспортного засобу, а також на проведення ремонту даху в будинку та ремонту транспортного засобу.

Вирішуючи зустрічний позов, суд першої інстанції вірно виходив із відсутності правових підстав для його задоволення виходячи з такого.

Як видно із матеріалів справи, під час шлюбу сторони, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі -продажу від 04 травня 2006 року, придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 57 кв.м, житловою - 31 кв.м.

До квартири також прилягали ? частина сараю Г, сарай Д, склад И, гараж К, сарай Л, навісу М, погріб Жпд, огорожа та споруди 6,4,І.

Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_7

Крім того, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11 лютого 2003 року, ОСОБА_7 придбано у власність 161/1000 часток нежитлових будівель, що знаходяться по АДРЕСА_2. Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, в цілому адмінбудівля «А-2», склад - - цех В-1, майстерня з котельною Г-1, Г`-1, виробничий корпус Д-2, склад - сарай Е,Ж,Л, склад - кисня И, навіси З,К,Н,О, душева М, трансформаторна Т, вбиральня У, огорожа і споруди №5,6,7-1, покриття № 1. У користування набувача відійшла майстерня з котельною літ «Г-1, Г`-1» загальною площею 839 кв.м. у загальному користуванні покриття № 1

Із технічного паспорту квартири АДРЕСА_1, виготовленого станом на 02 липня 2008 року, вбачається, що житлова прибудова літ.А3 самовільно переобладнана з сіней літ.а 3 та збільшена в розмірах на 4,0 кв.м., заг. площа збільшена на 5,4 кв.м., житлова площа - 11,5 кв.м., нежитлова прибудова літ. А4 самочинно переобладнана з сараю літ. Л, загальна площа - 21,9 кв.м., в результаті переобладнання житлової прибудови, нежитлової прибудови з сараю та внутрішнього перепланування загальна площа квартири склала 85,5 кв.м, житлова - 43 кв.м (а.с.61).

Наведене підтверджується й довідкою Миколаївського МБТІ № 2128 від 02 липня 2008 року (а.с.60).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 24 вересня 2018 року нежитловий об'єкт, розташований по АДРЕСА_2, також має самовільні забудови: кондитерський цех літ. А-2 реконструйовано з адмінбудівлі літ. А-2, внаслідок чого зменшена заг. площа на 2,4 кв.м та потрібен акт прийомки в експлуатацію.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Поділ між подружжям об'єкта незавершеного будівництва з урахуванням ступеня його готовності за ст. 331 ЦК України є можливим лише за умови, що таке будівництво не є самочинним у розумінні ст. 376 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1. Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146.

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295. Згідно з цими нормами реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма ч. 1 ст. 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомості.

Таким чином, реконструйована без отримання документів на будівництво квартира АДРЕСА_1 не може бути предметом поділу між сторонами, оскільки до її складу входять самочинно збудовані об'єкти , що призвели до збільшення загальної площі квартири.

Нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_2, теж не може бути об'єктом поділу, оскільки до їх складу входять самочинно збудований кондитерський цех літ.А-2, який реконструйований з адмінбудівлі літ. А-2, внаслідок чого зменшена загальна площа цього приміщення.

Питання щодо їх поділу може розглядатися лише після визнання права власності на ці приміщення згідно Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 квітня 2015 року № 79.

Тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про можливість виділення належної їй частки без врахування самовільних добудов, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки внаслідок проведеної реконструкції вже існуючого об'єкта, здійсненого без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Тому усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання правоустановчих документів (акта приймання в експлуатацію), незалежно від того, значились вони до одержання цих документів у проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації).

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин статтю 376 ЦК України, є помилковими.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

В розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержання відповідних дозволів. Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

Твердження апелянта про те, що перепланування спірної квартири не можна вважати самовільним будівництвом, теж не можуть бути прийняті до уваги.

Перепланування передбачає проведення робіт в середині приміщення, тобто зовнішні характеристики об'єкта залишаються незмінними.

Як видно із матеріалів справи, сторонами проведені роботи, які призвели до зміни зовнішніх характеристик спірної квартири (розширення площі об'єкта за рахунок зведення прибудови, переобладнаної із сіней та внутрішнє перепланування), що є реконструкцією. Тому, з огляду на наведені вище правові норми, об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна не підлягають поділу (виділу).

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 26.12.2018 р.