Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 1527/2-5847/11

провадження № 61-8897св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Процик М. В., Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Позов мотивовано тим, що 19 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, згідно з умовами якого остання отримала кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 80 000,00 доларів США, зі сплатою 13,4 % річних за користування кредитними коштами, строком до 19 грудня 2017 року.

19 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 166060.

У зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору 14 жовтня 2011 року відповідачам було направлено вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості, однак вимога залишилась без виконання.

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно заборгованість у розмірі 121 770,56 доларів США, що станом на 05 жовтня 2011 року еквівалентно 970 840,14 грн.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2012 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № 0 у розмірі 970 840,14 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 621 248,17 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 296 573,60 грн, пеня за кредитом в розмірі 16 179,79 грн, пеня за відсотками у розмірі 36 838,58 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Всього стягнуто 972 854,14 грн.

Стягуючи заборгованість із боржника та поручителя солідарно, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором не виконав, допустив утворення заборгованості, а тому ОСОБА_2 як поручитель відповідно до положень статті 554 ЦК України, несе солідарну відповідальність з боржником.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2012 року в частині задоволених позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

В іншій частині рішення районного суду не оскаржувалось та в апеляційному порядку не переглядалось.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до поручителя ОСОБА_2 не доведені належними та допустимими доказами у справі.

У касаційній скарзі представник ПАТ «УкрСиббанк» - Сердюк Г.В. просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судової почеркознавчої експертизи, складений Одеським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром від 30 червня 2016 року, на який посилається апеляційний суд на підтвердження того факту, що підпис у договорі поруки, укладеному 19 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, виконано не ОСОБА_2, не може вважатись підставою для відмови у задоволенні позову до поручителя. Суд не задовольнив клопотання позивача про виклик свідків для спростування вказаних обставин та не надав належної правової оцінки іншим доказам у справі.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 19 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 80 000,00 доларів США строком до 19 грудня 2017 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,4 % річних.

19 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 166060, згідно з умовами якого поручитель зобов'язувалася відповідати перед банком за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов'язань за кредитним договором від 19 грудня 2007 року № 0.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, допустив утворення заборгованості, ПАТ «УкрСиббанк» 14 жовтня 2011 року направило ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмову вимогу про дострокове повернення кредиту протягом 31 дня з дати отримання позичальником вказаної вимоги.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованість за кредитним договором станом на 05 жовтня 2011 року становить 121 770,56 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на зазначену дату становить 970 840,14 грн, з яких: 77 921,93 доларів США (у еквіваленті по курсу НБУ на зазначену дату - 621 248,17 грн) - заборгованість за простроченим кредитом; 37 198,64 доларів США (у еквіваленті по курсу НБУ на зазначену дату -296 573,60 грн) - заборгованість за простроченими відсотками; 16 179,79 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 36 838,58 грн

- пеня за несвоєчасне погашення боргу із сплати відсотків.

ОСОБА_2 заперечуючи проти позову вказувала, що вона дізналася про те, що є поручителем за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_1, з яким ніколи не була знайомою у 2008-2009 роках і заперечуючи факт підписання договору поруки, починаючи з 2009 року неодноразово зверталась з цього приводу до керуючого Одеського управління «УкрСиббанк», до прокурора, до Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, вимагала розслідування факту підробки договору поруки та розслідування кримінальної справи, оскаржувала постанову про відмову в порушенні кримінальної справи до суду тощо (а. с. 98-104, т. 1, а. с. 8-9, 4-7, 10-41, 92-97, т. 2).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та призначено у справі почеркознавчу експертизу.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи, складеним Одеським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром від 30 червня 2016 року № 20/219-П, підписи в оригіналі договору поруки від 19 грудня 2007 року № 166060, укладеного від імені ОСОБА_2 з АКІБ «УкрСибБанк» в графах поручитель виконані не ОСОБА_2, а іншою особою (а. с. 182-193, т. 2)

Згідно з статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України установлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, оскільки висновок судової почеркознавчої експертизи від 30 червня 2016 року № 20/219-П має категоричний характер, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів на підтвердження укладання між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 договору поруки, та відмовив у задоволенні позову до поручителя з цих підстав.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з такими висновками апеляційного суду, вважає, що вони зроблені на підставі належним чином оцінених судом доказів.

Інші доводи касаційної скарги вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення апеляційного суду, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило