Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 753/20243/16-ц

провадження № 61-36489св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське»

представники відповідача: адвокат Хруленко Михайло Вікторович, адвокат Кудрявцев Павло Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_7, на постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А. від 12 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» (далі - ПрАТ «СТ «Іллічівське»), у якому з урахуванням уточнень просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові виплати, передбачені трудовим договором (контрактом), в тому числі нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 19 162 883 грн 28 коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; визнати незаконним звільнення (припинення повноважень) його з 30 листопада 2016 року за наказом директора ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30 листопада 2016 року на підставі протоколу № 30 річних загальних зборів акціонерів ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30 листопада 2016 року, у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків (пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України); зобов'язати відповідача звільнити його за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) з 26 вересня 2016 року з виплатою вихідної допомоги; зобов'язати ПрАТ «СТ «Іллічівське» здійснити належне оформлення та видачу йому трудової книжки.

Посилався на незаконність дій відповідача щодо його відсторонення від роботи на подальшого звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України (одноразове грубе порушення трудових обов'язків), а не згідно до поданої ним заяви про звільнення з роботи за власним бажанням, порушення норм трудового законодавства та умов контракту, укладеного між сторонами щодо виплати йому належних платежів, зокрема нарахованої, але не виплаченої премії.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ПрАТ «СТ «Іллічівське» на користь ОСОБА_1 грошові виплати, передбачені трудовим договором (контрактом), в тому числі нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 19 162 883 грн 28 коп.; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Визнано незаконним звільнення (припинення повноважень) ОСОБА_1 з 30 листопада 2016 року за наказом директора ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30 листопада 2016 року на підставі протоколу № 30 річних загальних зборів акціонерів ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30 листопада 2016 року у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків (пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України). Зобов'язано ПрАТ «СТ «Іллічівське» звільнити ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника), з 26 вересня 2016 року. Зобов'язано ПрАТ «СТ «Іллічівське» здійснити належне оформлення та видачу трудової книжки ОСОБА_1 Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача на підставі рішення загальних зборів акціонерів ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30 листопада 2016 року є незаконним, він має бути звільнений згідно поданої ним заяви за статтею 38 КЗпП України і йому належить до виплати не сплачена заробітна плата, нараховані, але не сплачені платежі відповідно до укладеного між сторонами контракту, а також середня заробітна плата за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПрАТ «СТ «Іллічівське» задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади директора ПрАТ «СТ «Іллічівське» з пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України (у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків) на звільнення згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом. Зобов'язано ПрАТ «СТ «Іллічівське» внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом. Стягнуто з ПрАТ «СТ «Іллічівське» на користь ОСОБА_1 нараховані, але не сплачені грошові кошти у розмірі 110 073 грн 89 коп. Вирішено питання про судовий збір. У решті позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що неправильними є підстави звільнення позивача, які зазначені в наказі, та вважав за можливе змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України на звільнення згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом. Також апеляційний суд вважав, що оскільки на день звільнення позивач йому належала до виплати заробітна плата у розмірі 110 073 грн, яка не була сплачена, то зазначені суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Виходячи із того, що у день звільнення позивач не був на роботі і в подальшому за виплатою грошових коштів до відповідача не звертався, апеляційний суд вважав, що остаточний розрахунок не проведений з позивачем не з вини відповідача, а відтак відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку. Що стосується позовних вимог щодо заборгованості відповідача перед позивачем по преміям та вихідній допомозі, то апеляційний суд виходив із їх безпідставності.

У червні 2018 року ОСОБА_7, через свого представника, подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд встановивши незаконність його звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, не вправі був виходити за межі позовних вимог, та змінити підставу звільнення на іншу, з якою він не пов'язував своє звільнення. При цьому, апеляційним судом встановлено, що станом на день його звільнення відповідач не провів з ним фактичного розрахунку, при цьому відмовив у застосуванні статті 117 КЗпП України з тих підстав, що не встановлено вини роботодавця у невиплаті йому заробітної плати. При цьому апеляційним судом не враховано того, що виплата заробітної плати на підприємстві відбувається шляхом її перерахування на карткові рахунки працівників, що відповідає положенням частини п'ятої статті 24 Закону України «Про оплату праці». При цьому, матеріали справи не містять доказів його повідомлення про отримання нарахованої йому при звільненні заробітної плати та які дії йому необхідно вчинити для отримання коштів (з'явитися в касу підприємства, надати свої банківські реквізити тощо), оскільки саме на роботодавця покладено обов'язок провести з працівником у день його звільнення повний розрахунок. Також апеляційним судом не вірно застосовано положення внутрішніх актів товариства в частині позбавлення його на виплату премій.

У серпні 2018 року від ПрАТ «СТ «Іллічівське» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому заявник указує на те, що апеляційний суд в оскаржуваному рішенні надав вірну оцінку доказам справи та ухвали рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не має.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 05 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СТ «Іллічівське» було укладено трудовий договір - контракт, та протоколом № 2 засідання Наглядової ради ПрАТ «СТ «Іллічівське» ОСОБА_1 призначено на посаду директора вказаного товариства.

Протоколом від 31 серпня 2016 року засідання Наглядової ради ПрАТ «СТ «Іллічівське» ОСОБА_1 було тимчасово відсторонено від виконання обов'язків директора товариства.

26 вересня 2016 року ОСОБА_1 подав Голові Наглядової ради ПрАТ «СТ «Іллічівське» заяву про розірвання трудового договору з ним, на підставі пункту 6.3.1 і 6.3.2 контракту в день реєстрації даної заяви та виплату платежів за 2014-2016 роки.

Пунктом 6.3 контракту встановлено, що директор за своєю ініціативою може розірвати контракт у разі: невиконання вищим органом товариства обов'язків за контрактом чи прийняття ним рішень, що обмежують або порушують компетенцію та права директора (п.п. 6.3.1. контракту); втручання в оперативно-розпорядницьку діяльність, що може призвести або вже призвела до погіршення економічних показників діяльності товариства (п.п. 6.3.2 контракту).

Наказом ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30 листопада 2016 року на підставі протоколу Річних загальних зборів акціонерів ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30 листопада 2016 року, у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків було звільнено ОСОБА_1

Враховуючи наявність у відповідача заборгованості перед позивачем по заробітній платі, яка не сплачена останньому у день звільнення, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача нарахованих, але не сплачених позивачу грошових коштів у розмірі 110 073 грн 89 коп.

Рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (статної 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

В позовній заяві ОСОБА_1 просив змінити формулювання причин його звільнення з пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України на статтю 38 КЗпП України.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну норму закону.

Суд апеляційної інстанції, установивши відсутність законних підстав для звільнення позивача, зазначеними у наказі, вважав за можливе змінити формулювання причин звільнення позивача з пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України на звільнення за пунктом 8 статті 36 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом, однак змінюючи формулювання причини звільнення позивача, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що в позовній заяві ОСОБА_1 просив змінити формулювання причин його звільнення з пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України на статтю 38 КЗпП України. Апеляційний суд помилково вийшов за межі позовних вимог та змінив причину звільнення на іншу, з якою позивач не пов'язував своє звільнення.

За таких підстав рішення апеляційного суду в зазначеній частині підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними та залежать від вирішення позову щодо зміни формулювання причин звільнення, з огляду на те, що якщо суд дійде висновку про скасування наказу про його звільнення та відсутністю підстав для звільнення позивача за статтею 38 КЗпП України (підстава позову), позивач не вважається таким, що припинив трудові відносини з відповідачем, то до виниклих правовідносин не застосовуються положення статтей 116, 117 КЗпП України, які передбачають можливість стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні працівника.

Також є похідними вимоги позивача про видачу трудової книжки, стягнення вихідної допомоги та премій, які передбачені контрактом, оскільки залежать від вирішення вимог про зміну формулювання причин звільнення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судом апеляційної інстанції не встановлені в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача звільнити позивача за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) з 26 вересня 2016 року; про належне оформлення та видачу трудової книжки; про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку, вихідної допомоги та нарахованої, але невиплаченої премії, оскаржуване судове рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року в частині позову ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» про зобов'язання відповідача звільнити позивача за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) з 26 вересня 2016 року; належне оформлення та видачу трудової книжки; виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та нарахованої, але невиплаченої премії скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова апеляційного суду в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило