пр. № 4-с/759/128/18
ун. № 2-1220/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року Святошинський районний суд м.Києва в складі :

головуючого судді - П'ятничук І.В.,

при секретарі - Медвідчук В.В.,

представника боржника - ОСОБА_1,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві скаргу ПАТ « Банк Петрокоммерц-Україна», заінтересована особа: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_2, ТОВ « Трейд Лайн ЛТД» щодо скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, -

ВСТАНОВИВ:

До Святошинського районного суду м.Києва 10 жовтня 2017 р. поштою надійшла скарга ПАТ « Банк Петрокоммерц-Україна», заінтересована особа: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_2, ТОВ « Трейд Лайн ЛТД» щодо скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій заявник як стягувач у виконавчому провадженні просить, визнати поважним пропуск строку та поновити строк для звернення зі скаргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 17.08.2017 р. про повернення виконавчого документа стягувачу, зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, поновити виконавче провадження № 41758872.

На підставі протоколу автоматичного розподілу матеріали вищевказаної скарги передані в провадження судді П'ятничук І.В. 11.10.2017 р.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 15 січня 2018 року скаргу ПАТ « Банк Петрокоммерц-Україна», заінтересована особа: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, ОСОБА_2, ТОВ « Трейд Лайн ЛТД» щодо скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу залишено без розгляду.

Відповідно до постанови Апеляційного суду м.Києва від 03 травня 2018 р. ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 15 січня 2018 року скасовано, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 12 червня 2018 р. справа прийнята до провадження суддею П'ятничук І.В.

Таким чином, згідно заявлених вимог скарги заявник просить, визнати поважним пропуск строку та поновити строк для звернення зі скаргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 17.08.2017 р. про повернення виконавчого документа стягувачу, зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, поновити виконавче провадження № 41758872.

Як вбачається з матеріалів справи стягувач ПАТ « Банк Петрокоммерц-Україна», також просить поновити строк на оскарження постанови, який пропустив з поважних причин, як пояснила представник скаржника в судовому засіданні, в обґрунтування заявлених вимог скарга на постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ПАТ складені і направлені вчасно 28.08.2017 р. поштою, однак відправником не вірно вказано адресу суду і тільки в жовтні 2017 р.

В обґрунтування заявлених вимог скарги представник ПАТ « Банк Петрокоммерц-Україна», вказує на те, що 22.09.2014 р. Святошинським районним судом м.Києва ухвалено рішення по цивільній справі №2-1220/11 за позовом ПАТ « Банк Петрокоммерц-Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 415000 доларів США що складає за курсом НБУ 3289845,50 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 29050 доларів США, що становить 230247,40 грн., пеню в розмірі 314889,30 грн., судових витрат в розмірі 1820 грн. Відповідно до даного рішення суду видано виконавчий лист, на виконання якого відкрито виконавче провадження. В ході виконавчого провадження державним виконавцем було виявлено та передано на реалізацію земельну ділянку площею 0,1500 га що розташована за адресою : АДРЕСА_1. Електронні торги з продажу якої призначено на 12.06. 2017 р. Однак вказані торги не відбулися в зв'язку з відсутністю допущених учасників. 10.07.2017 р. відбулися повторні електронні торги, згідно протоколу № 270075 переможцем торгів став учасник №3 який придбав вказану земельну ділянку за ціною 362112,75 грн. 21.08.2017 р. на адресу банку надійшла постанова від 17.08.2017 р. про повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з відсутністю майна у боржника. Однак, як вказує скаржник державним виконавцем не в повному обсязі вчинено всі необхідні дії стосовно розшуку та реалізації майна боржника, не вчинено дій необхідних для виконання рішення суду, а тому просили заявлені вимоги скарги задовольнити.

В судове засідання представник скаржника не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України суд вважає можливим розглянути скаргу в відсутності вказаного представника.

Представник боржника ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував, щодо вимог скарги і вважав за доцільне в задоволенні вимог скарги відмовити.

Представник Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності.

Представник ТОВ « Трейд Лайн ЛТД» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового розгляду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.383 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час звернення ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» до суду з вищевказаною скаргою) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або без діяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з ч.2. ст.384 ЦПК України скарга подається до суду який видав виконавчий документ.

Пунктом 1 ч.1 ст.385 ЦПК України у редакції кодексу 2004 року передбачено, що скарга може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

В пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що відповідно до статті 385 ЦПК України скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, який обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод (ч.2 ст.385 ЦПК України у редакції кодексу 2004 року).

Також суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 - оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна (Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК України.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з'ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз'яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22.09.2011 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» заборгованість за кредитним договором та судові витрати у розмірі 3836205,20 грн.

На виконання вказаного рішення суду 29.05.2012 року було видано виконавчий лист №2-1220/11 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2. на користь ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна».

17.08.2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гречухою О.Я. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні ВП №41758872 щодо стягнення з ОСОБА_6 заборгованості на користь ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна».

Згідно штампу вхідної кореспонденції ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» 21.08.2017 року отримав постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 17.08.2017 року.

Не погоджуючись з даною постановою, 28.08.2017 року ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» у строки встановлені ст.385 ЦПК України у редакції кодексу 2004 року звернувся зі скаргою до Святошинського районного суду міста Києва.

25.09.2017 року ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із запитом, в якому зазначав про те, що згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, скаргу було отримано судом ще 30.08.2017 року, але станом на 25.09.2017 року немає жодної інформації щодо призначення до розгляду скарги та просив повідомити у провадженні якого судді перебуває скарга та на коли призначено розгляд скарги банку на постанову державного виконавця про повернення виконавчого листа у виконавчому провадженні №41758872.

Листом від 03.10.2017 року Святошинський районний суд міста Києва повідомив ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» про те, що у провадженні суду не зареєстрована скарга ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» на постанову державного виконавця про повернення виконавчого листа по справі №2-1220/11 та одночасно повідомив, що згідно копії поштового повідомлення про вручення відправлення доданого до запиту, вказану скаргу отримав Шевченківський районний суд міста Києва за адресою: місто Київ, вул. Дегтярівська, 31А.

04.10.2017 року на адресу банку з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» повернувся конверт зі скаргою на постанову старшого державного виконавця від 17.08.2017 року про повернення виконавчого документу стягувачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Банк Петрокоммерц - Україна» отримавши 04.10.2017 року конверт зі скаргою з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», 06.10.2017 року повторно звернувся до Святошинського районного суду міста Києва зі скаргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 17.08.2017 року та з клопотання про поновлення строку для звернення зі скаргою.

При цьому, залишаючи скаргу від 06.10.2017 року без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що скаргу подано після закінчення десятиденного строку з дня, коли стягувач дізнався про порушення свого права, поважних причин пропущення даного строку не наведено, а клопотання про поновлення строку на звернення до суду є необґрунтованим.

Слід зазначити, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatismutandis, п.27 рішення Європейського суду з прав людини від 26.04.2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14.10.2003 року).

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від з квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,- і за її межами.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» Європейський суд з прав людини констатував порушення ст.6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» Європейський суд з прав людини зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, про задоволення вимог про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з скаргою та поновлення строку для звернення з скргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Щодо вимог в яких скаржник просить скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 17.08.2017 року про повернення виконавчого документа стягувану та зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві поновити виконавче провадження №41758872 слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Підставою для відкриття виконавчого провадження по виконанню судового рішення є пред'явлений до відповідного відділу державної виконавчої служби виконавчий документ разом із заявою стягувача про відкриття виконавчого провадження.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачені обов'язки і права державного виконавця, зокрема, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

У відповідності статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому листі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання.

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов'язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов'язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (у редакції на час розгляду заяви місцевим судом), що відповідає положенням ст. 18 чинної редакції цього Кодексу.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (відповідно, ст. 368 і ст. 431 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави(пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Слід зазначити, що основними стадіями виконавчого провадження є: 1) відкриття виконавчого провадження; 2) підготовка до примусового виконання; 3) вжиття заходів примусового виконання рішення; 4) закінчення виконавчого провадження.

Отже, здійснення державним виконавцем комплексу дій, які визначені законом, будуть вважатися належними у разі вжиття останнім усіх необхідних (можливих) заходів у їх передбаченій нормативно-правовим актом певній послідовності для повного виконання виконавчого документу у встановлені законом строки, з дотриманням прав учасників виконавчого провадження - стягувача та боржника.

Згідно ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

В даній справі судом встановлено, що не спростовано як особою дії якої оскаржуються так і представнком боржника, що в рамках виконавчого провадження суду не надано доказів вжиття виконавчим органом всіх необхідних та можливих заходів для належного примусового виконання рішення суду.

Таким чином, суд вважає заявлені вимоги скарги такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 126, 127, 260, 449 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати поважним пропуск строку та поновити строк ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» для звернення зі скаргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 17.08.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу - скасувати.

Зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві поновити виконавче провадження №41758872.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В.П'ятничук