Головуючий суду 1 інстанції - Архипенко А.В.
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 423/996/18
Провадження № 22ц/782/481/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Луганської В.М.,

суддів -Коновалової В.А., Коротенка Є.В.

за участю секретаря: Єгорової О.П.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_2

заінтересована особа - Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Луганської області у м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Управління Пенсійного Фонду України в Попаснянському районі на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 23 квітня 2018 року ухваленого у складі судді Архипенко А.В. у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа - Управління Пенсійного Фонду України в Попаснянському районі Луганської області,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, в обґрунтування заявлених вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року в м. Первомайську Луганської області помер її чоловік - ОСОБА_4, шлюб з яким був зареєстрований 30 липня 1988 року. З 1988 року та по момент смерті чоловіка заявник постійно проживала з чоловіком за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи і не може забезпечити собі нормальні умови життя, тому для оформлення пенсії по втраті годувальника заявниця звернулась з заявою до УПФУ в Попаснянському районі. Заявниці було відмовлено у зв'язку з відсутністю підтверджуючого документа про перебування на утриманні та довідки про склад сім'ї за останнім зареєстрованим місцем проживанням. Просила суд встановити факт перебування ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на утриманні годувальника - її чоловіка ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 23 квітня 2018 року заявуОСОБА_3 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні задоволено. Суд встановив факт перебування ОСОБА_3 на утриманні її чоловіка - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Не погодившись з вказаним рішенням Управлінням Пенсійного Фонду України в Попаснянському районі подано апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанціїї викривлено відомості щодо сумісного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом не проживали, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньопереміщеної особи. Довідка, видана об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Крупська 2» м. Первомайська не може бути доказом факту перебування на утриманні непрацездатних членів сім'ї тому, що документально підтверджене проживання осіб на території Попаснянського району за окремими адресами.

В судове засідання ОСОБА_3 не з'явилася, про місце та час судового засідання повідомлена належним чином.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 з доводами апеляційної скарги не погодилася, вважає, що підстав для скасування рішення суду не має.

В судове засідання представник Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районіне з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином, в апеляційній скарзі просить розглянути справу за відсутності представника.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи заявлені вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстровану шлюбі, разом проживали за адресою: АДРЕСА_1. Розмір пенсії померлого ОСОБА_4 значно перевищував розмір пенсії ОСОБА_3 і був основним та постійним джерелом засобів існування ОСОБА_3, яка є непрацездатним членом сім'ї у зв'язку з інвалідністю. Суд першої інстанції врахував ту обставину, що неможливе одержання заявником певних документів (довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання разом з годувальником за однією адресою), які посвідчують факт перебування на утриманні, внаслідок проведення антитерористичної операції у місті Первомайськ Луганської області та на непідконтрольності території вказаного міста органам влади України станом на час розгляду справи та станом на час смерті чоловіка заявника. Встановивши вказані обставини суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 перебувала на утриманні свого чоловіка ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Колегія суддів судової палати погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно п. 2 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1988 року (а.с.12).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с.11).

Згідно свідоцтва про смерть (а.с.11) ОСОБА_4 помер у м. Первомайську.

Заявник - ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи загального захворювання (а.с.8)

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_3 зазначила, що вона разом з померлим чоловіком постійно проживала з ним за адресою: АДРЕСА_1 та надала суду довідку з місця проживання, де зазначено, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, а фактично проживав та вів спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 1991 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров'я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу.

За змістом ч. 2, 3 вказаної статті, непрацездатними членами сім'ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону.

До членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Згідно роз'яснень, які містяться у п. 8 постанови від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" Пленуму Верховного Суду України, встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Видана відповідним органом довідка про те, що за його даними особа не перебувала на утриманні померлого, не виключає можливості встановлення у судовому порядку факту перебування на утриманні. Така довідка оцінюється судом за правилами ст. 62 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 проживала разом з ОСОБА_4, отримувала пенсію по інвалідності, розмір якої значно менший пенсії яку отримував її чоловік.

Колегія суддів судової палати, оцінючи інформацію, яка міститься у довідці з місця проживання, приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Під час розгляду вказаної справи, колегія суддів судової палати враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v.the Republic of Moldova and Russia", "Ilacu and Others v. Moldova and Russia"), де грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що ОСОБА_3 була на утриманні свого померлого чоловіка.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4 були зареєстровані як внутрішньо переміщені особи у м. Попасна за різними адресами не заслуговують уваги, оскільки відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції необґрунтовано в рішенні суду зазначив, що заявник та її померлий чоловік в якості переміщених осіб були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_4, заслуговують на увагу, однак ця обставина не є підставою для скасування судового рішення.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було порушено норми ЦПК України стосовно порядку проведення судового засідання не підтверджено належними та допустимими доказами.

Доводи апелянта стосовно того, що скаржником рішення було отримано 17.05.2018 року, тобто за 5 днів до закінчення строку та не було вручено у день оголошення або складання не заслуговують уваги, оскільки справу було розглянуто за відсутності учасників по справі, копію судового рішення було направлено скаржнику.

Посилання управління Управління Пенсійного Фонду України в Попаснянському районі на ту обставину, що ОСОБА_3 не проживає за адресою, яка вказана у довідці внутрішньопереміщеної особи та їй було призупинено виплату пенсії не заслуговують уваги, оскільки предметом судового розгляду є встановлення факту перебування заявника на утриманні чоловіка, а не питання призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до ч.3 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів судової палати приходить до висновку, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції по доводам апеляційної скарги, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, понесені судові витрати покладаються на заінтересовану особу.

Керуючись ст. ст. 259, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі залишити без задоволення.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді: