ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 125/1663/14-ц

провадження № 61-6309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року, постановлене колегією у складі суддів: Стадника І. М., Міхасішина І. В., Войтко Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу гаража з підвалом у АДРЕСА_1, що укладений 8 серпня 2004 року між ним та ОСОБА_5 і ОСОБА_6; визнати за ним право власності на цей гараж з підвалом, визнати недійсним договір дарування гаража, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2015 року, постановленим у складі судді Строгого І. Л., у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1 000 грн витрат на правову допомогу; на користь ОСОБА_6 - 800 грн витрат на правову допомогу; на користь ОСОБА_7 - 2 700 грн витрат на правову допомогу.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідачів судових витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що останніми надано обґрунтовані розрахунки зазначених витрат і доведено підстави для їх компенсації.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року скасовано додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року. У задоволенні заяви ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

Апеляційний суд дійшов висновку, що адвокати відповідачів - Іванова В. О. та МацюкО. І. - брали участь у справі як їх представники, а не як особи, які надають правову допомогу; клопотання адвоката Мацюка О. І. про стягнення з позивача витрат на правову допомогу подано перед початком судових дебатів, тому підстави для стягнення цих витрат відсутні.

У липні 2016 року ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати судове рішення та залишити в силі додаткове рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом, що розмір витрат на правову допомогу, надану адвокатами Івановою В. О. та Мацюком О. І., доведений належними доказами, у тому числі договорами про надання правової допомоги, квитанціями до прибуткового ордеру, розрахунком, тобто документально підтверджений.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 посилається на те, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставні та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього суду від 7 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої зазначеної статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За змістом частин першої, другої статті 84 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України у тій же редакції Кодексу). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження таких обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

Отже, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, суд першої інстанції встановив, що представництво інтересів ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в суді здійснював адвокат ІвановаВ. О. на підставі ордерів про надання правової допомоги серії ВН № 004621, серії ВН № 004623, серії ВН № 004622 від 7 жовтня 2014 року та витягів з договору про надання правової допомоги від 7 жовтня 2014 року.

За надану правову допомогу адвокату Івановій В. О. сплачено 1 000 грн, 800 грн та 1 000 грн, про що свідчать квитанції до прибуткових касових ордерів №№ 2076, 2077, 2078 від 27 та 28 квітня 2015 року.

Окрім того, ОСОБА_7 у цій справі також надавав правову допомогу адвокат Мацюк О. І. на підставі ордеру про надання правової допомоги серії ВН № 009428 від 25 серпня 2015 року та договору про надання правової допомоги від 1 липня 2015 року, за що адвокату Мацюку О. І. сплачено 1 700 грн (квитанція на оплату правової допомоги № 3 від 1 липня 2015 року).

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з доведеності понесення відповідачами таких витрат.

Відповідно до частини першої та другої статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених пунктом 2 частини першої статті 307 ЦПК України у тій же редакції Кодексу, апеляційний суд може скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог лише з підстав, визначених у статті 309 ЦПК України, у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи.

Проте при скасуванні додаткового рішення суду першої інстанції апеляційний суд вдався до переоцінки доказів надання правової допомоги, які судом першої інстанції були досліджені без порушенням встановленого порядку, при цьому апеляційний суд не навів будь-яких переконливих мотивів щодо переоцінки з огляду на те, що вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу доведені належним чином.

Оскільки суд апеляційної інстанції, порушив вказані норми процесуального права, дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні витрат на правову допомогу, а суд першої інстанції, додержуючись норм матеріального та процесуального права, дійшов законного і обґрунтованого висновку по суті цього питання, встановив відповідні обставини, надав належну правову оцінку доказам та ухвалив законне рішення, касаційний суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано додаткове рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 червня 2016 року скасувати.

Додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 30 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик