ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 667/642/16-ц

провадження № 61-17282св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), КузнєцоваВ. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ДельтаБанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Корабельної районної у м. Херсоні ради,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 1 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Майдан С. І., та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 січня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я., Полікарпової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Корабельної районної у м. Херсоні ради, про визнання недійсним іпотечного договору.

Вимоги позову обґрунтовувала тим, що 13 лютого 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк»

(далі - ВАТ «Кредитпромбанк») укладено кредитний договір № 31.02/3/08-НВ, за умовами якого вона отримала кредит на споживчі цілі у сумі 530 250 грн зі сплатою 13,20 процентів річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном погашення 11 лютого 2033 року.

Цього ж дня для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між нею та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено іпотечний договір № 31.02/3/08-НВ-З, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ВолкодавВ. Г., предметом якого є житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 загальною площею 335,7 кв.м.

Вказувала, що іпотечний договір укладений з порушенням умов чинного законодавства щодо надання згоди органу опіки і піклування на передачу в іпотеку будинку, оскільки на момент укладення цього договору у вказаному будинку проживали малолітні діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За таких обставин просила визнати недійсним іпотечний договір

№ 31.02/3/08-НВ-З від 13 лютого 2008 року, відповідно до якого вона передала в іпотеку житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами за номером АДРЕСА_2 загальною площею 335,7 кв.м, виключити запис про вказаний договір з Державного реєстру іпотек та скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження нерухомого майна.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 1 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення оскаржуваного іпотечного договору діти проживали разом батьками за іншою адресою, у зв'язку з чим, передаючи вказаний житловий будинок в іпотеку, не було зменшено чи обмежено прав дітей на користування жилим приміщенням.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 1 листопада 2016 року залишено без змін з посиланням на відповідність його висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 1 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 січня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Мотивуючи касаційну скаргу, заявник вказував, що судами помилково не застосовано норми матеріального права, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, а саме статтю 177 Сімейного кодексу України, статтю 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та статтю 17 Закону України «Про охорону дитинства», якими заборонено батькам вчиняти правочини щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, без попереднього дозволу органів опіки та піклування, заборонено зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей щодо жилих приміщень.

Вказував, що судами попередніх інстанцій не враховано позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 10 лютого 2016 року у справі

№ 6-3005цс15, згідно якої підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків, є порушення майнових прав дитини внаслідок ухвалення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Так, судами попередніх інстанції не надано оцінки тому, що у провадженні Корабельного районного відділу Державної виконавчої служби м. Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання судового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості у сумі 611 930,05 грн, у зв'язку з чим примусова реалізація предмета іпотеки за спірним договором позбавить дітей позивача житла.

Зазначав про безпідставність висновку судів про те, що відсутність реєстрації місця проживання дітей позивача у житловому будинку, який є предметом іпотеки, підтверджує відсутність у них права користування цим житлом, оскільки згідно з частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою цього ж суду від 1 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У квітні 2017 року представник ПАТ «Дельта Банк» - Пастушенко Б. Ю. подав заперечення на касаційну скаргу, у яких вказував, що позивач за надані банком кредитні кошти купила житловий будинок АДРЕСА_2, який раніше їй не належав, і в цей же день передала його в іпотеку банку. На час укладення договору позивач та її діти проживали за іншою адресою. За таких обставин просив касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Суди встановили, що 13 лютого 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 31.02/3/08-НВ, відповідно до умов якого останній надано кредит у розмірі 530 250 грн на купівлю житлового будинку № АДРЕСА_2 зі сплатою 13,20 процентів річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення 11 лютого 2033 року.

З договору купівлі-продажу житлового будинку від 13 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В. Г., суди встановили, що ОСОБА_4 придбала житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами № АДРЕСА_2, загальною площею 335,7 кв.м.

Судами встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 13 лютого 2008 року укладено іпотечний договір № 31.02/3/08-НВ-3, предметом якого є вказаний житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами.

Разом з тим, суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» продало права вимоги за кредитним договором № 31.02/3/08-НВ та передало їх ПАТ «Дельта Банк».

Судами встановлено, що позивач у справі є матір'ю ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, які на час укладення іпотечного договору не були зареєстровані та не проживали у вказаному житловому будинку.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-3005цс15.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення оспорюваного договору іпотеки не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження права неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користування житлом, оскільки на час його укладення вони не мали права користування житловим будинком АДРЕСА_2

Доводи касаційної скарги про те, що судами помилково не застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, якими заборонено батькам вчиняти правочини щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, без попереднього дозволу органів опіки та піклування, є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності права користування неповнолітніми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору.

Посилання заявника щодо невідповідності висновків судів правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-3005цс15, відхиляються касаційним судом, оскільки встановлені обставини у цій справі є відмінними від обставин у справі, яка переглядалась Верховним Судом України, а саме відсутній факт набуття неповнолітніми дітьми права власності або користування житловим будинком, який передано в іпотеку.

Доводи касаційної скарги щодо помилковості висновків судів про відсутність у неповнолітніх дітей права користування іпотечним майном відхиляються касаційним судом, оскільки позивач, у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, не надала належних і допустимих доказів того, що вона чи її діти на час укладення іпотечного договору були зареєстровані чи проживали у вказаному житловому будинку.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що факт проживання неповнолітніх дітей у житловому будинку АДРЕСА_2 спростовується укладенням позивачем в один день договору кредиту з ВАТ «Кредитпромбанк» на отримання грошових коштів у сумі 530 250 грн на придбання цього будинку, договору купівлі-продажу та іпотечного договору про передачу нею вказаного будинку в іпотеку банку у забезпечення виконання кредитного зобов'язання.

Також зі змісту іпотечного договору апеляційний суд встановив, що позивач на момент укладення договору була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_3, а батько дітей - ОСОБА_10 - у квартирі АДРЕСА_1. Отже, в силу статті 29 ЦК України житловий будинок, який передано позивачем в іпотеку, на день укладення договору не був місцем проживання неповнолітніх дітей позивача.

Доводи касаційної скарги про порушення прав дітей у зв'язку із примусовим виконанням судового рішення про стягнення з позивача боргу на користь відповідача не є підставою для скасування судових рішень, оскільки частина перша статті 215 ЦК України пов'язує недійсність правочину із недодержанням вимог закону в момент його вчинення, а не під час його виконання чи настання інших правових наслідків.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 1 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик