У Х В А Л А

27.12.2018 Справа №607/24661/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Братасюка В.М.,

секретаря судового засідання Созанської Т.І.,

розглянувши заяву про забезпечення позову , -

встановив :

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов ОСОБА_1 до Споживчого кооперативу «Степана Бандери», Обслуговуючого кооперативу «Молодіжний Тернопіль», ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору про внесення пайового внеску №85 від 24.10.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОК «Молодіжний Тернопіль», скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, 36 в м. Тернополі, реєстраційний номер 101.

26.12.2018року позивачкою подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 вчиняти будь якій дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1, 36 в м. Тернополі.

Вирішуючи питання забезпечення позову суд виходить з наступного.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даний спосіб, позивач обґрунтовує тією обставиною, що існує ймовірність подальшого відчуження відповідачем спірного нерухомого майна щодо якого виник спір, що в потенційно утруднить чи зробить неможливим виконання судового рішення у справі. Позивач приходить висновку, що незабезпечення позову позбавить її обєктивної можливості відновити порушене право.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

П. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачає, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов'язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обовязку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 149, 150-153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом накладання арешту на майно особи, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача.

А тому, навіть якщо між сторонами і існує спір, рішення суду, постановлене у формі ухвали, про заборону вчиняти дії щодо відчуження належного особі майна, тобто втручання в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі - не може ґрунтуватися виключно на припущеннях позивача, про те, що відповідач ОСОБА_2 має намір відчужити належне їй майно з метою ухиляння від виконання судового рішення.

При цьому, суд наголошує, що станом на звернення до суду з заявою про забезпечення позову позивачем належними допустимими, та достатніми доказами не доведено наявності наміру відповідача ОСОБА_2 будь яким чином відчужити квартиру АДРЕСА_1, 36 в м. Тернополі

Оскільки позивачем ставиться питання про втручання судовим рішенням в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі, для суду є несправедливим та нерозумним «формальний» підхід для вирішення питання забезпечення позову шляхом задоволення виключно шляхом дослідження чи дотримано позивачем форми заяви про забезпечення позову, без зясування дійсних відносин сторін спору (наявності наміру відповідача будь яким чином відчужити спірне майно, з метою уникнення виконання рішення суду).

Таким чином, суд приходить до переконання, що подана позивачем заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає, оскільки в заяві не зазначено вартості майна станом на момент звернення з відповідною заявою, що унеможливлює встановлення співмірності заявлених вимог, також належними, допустимими та достатніми доказами не доведено наявності наміру відповідача будь яким чином відчужити майно, описане в заяві про забезпечення позову, з метою уникнення виконання рішення суду.

Також суд відхиляє доводи позивача, що незабезпечення позову взагалі позбавить її обєктивної можливості відновити порушене право на спірне майно. Мотивом несприйняття такого доводу ОСОБА_1 є те, що навіть у разі відчуження ОСОБА_2 квартири, щодо якої виник спір, позивач, в будь якому випадку в разі доведення права власності на майно, зможе захистити власне право шляхом заявлення вимоги до кінцевого власника в порядку сит. 388 ЦК України.

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України,-

у х в а л и в :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 вчиняти будь якій дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1, 36 в м. Тернополі відмовити.

Ухвала набирає законної сили через пятнадцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня проголошення, апеляційної скарги. Учасники справи, які не брали участі в судовому засіданні , можуть подати апеляційну скаргу протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії.

Головуючий суддяОСОБА_4