Номер провадження: 22-ц/785/5403/18
Номер справи місцевого суду: 522/3873/18
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2018 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

встановив:

Позивач 06.03.2018 року звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якій позивач просить суд:

-Стягнути з ОСОБА_4, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_9, РНОКПП НОМЕР_2 заборгованість за договором позики від 06.08.2009 року у розміні - 1 857 513 грн.

-Стягнути з ОСОБА_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_9, РНОКПП НОМЕР_2 заборгованість за договором позики від 06.08.2009 року у розміні - 1 990 192, 5 грн.

-Стягнути з ОСОБА_4, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_9, РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 7 257,4 грн.

-Стягнути з ОСОБА_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_9, РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 7 257,4 грн.

06.03.2018 року позивач надав до суду клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом:

Накладення арешту на наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_5, яка належить на праві власності ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_1;

- 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 67,3 кв.м., яка належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_3.

В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що заявлені до вжиття заходи забезпечення позову пов'язані з предметом спору в цій справі та заявленими позивачем вимогами. Також позивач зазначила, що у випадку відчужених будь-яким чином теперішніми власниками, вказаних об'єктів нерухомості, зробить неможливим виконання рішення по суті, якщо воно буде постановлено на користь позивача. У зв'язку з чим, представник позивача у заяві про забезпечення позову вважає доцільним вжиття заявлених заходів забезпечення позову та наполягає на їх вжитті.

Крім того від позивача 13.03.2018 року до суду надійшла заява про зустрічне забезпечення. В якій вказала, що має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_11, отримає пенсію, має у власності нерухоме майно та гарантує відшкодування збитків відповідачеві, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2018 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково. Було вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі № 522/3873/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу, а саме накладено арешт на наступне майно: 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, загальною площею 74,8 кв.м, житловою площею - 50,5 кв.м.; -1/3 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею - 67,3 кв.м., житловою площею - 22 кв.м. В іншій частині заяву позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, 17.05.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати частково та накласти арешт на всю квартиру АДРЕСА_5, скасувати арешт 1/3 квартири АДРЕСА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не зазначено ні доказів, ні обставин, з якими суд першої інстанції пов'язував необхідність вжиття заходів забезпечення позову та відповідні посилання чи обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

У відзиві представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на апеляційну скаргу зазначено, що відносно накладення арешту на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, яка належить скаржнику ОСОБА_2 слід зазначити, що її заборгованість складає 1990192,50 грн. Вартість 1/3 квартири становить від 716 310 грн до 928 550 грн, таким чином, забезпечення позову покриває менше половини заявлених позовних вимог.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Подана позивачем заява про застосування заходів забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, та таким чином вона підлягала невідкладному розгляду.

Згідно ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв'язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов'язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об'єктом прав, що став предметом спору.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову та наявності спору, позивач зазначила про те, що 03 вересня 2004 року син позивача, ОСОБА_4, та ОСОБА_2 (відповідачі по справі) зареєстрували шлюб та стали проживати в АДРЕСА_4, яка належала позивачу на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 11 листопада 2003 року.

25 липня 2005 року у відповідачів народився син ОСОБА_6.

У 2009 році ОСОБА_4 звернувся до позивача з проханням надати йому позику у сумі 150 000 доларів США для придбання трикімнатної квартири.

Для можливості надати суму позики позивачем, 10 липня 2009 року було продано належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_4, за 90 тисяч доларів США, в якій проживали відповідачі.

Також у позивача були в наявності кошти у розмірі 50 000 доларів США від продажу будинку та квартири, що були розташовані у смт Велика Михайлівка Одеської області та власні накопичення у розмірі 10 000 доларів США.

06 серпня 2009 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача 150 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_5 та зобов'язався повернути борг до31 грудня 2015 року.

06 серпня 2009 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, за згодою ОСОБА_2 придбав трикімнатну квартиру № АДРЕСА_5 де став проживати зі своєю сім'єю.

ОСОБА_2 було відомо про те, що ОСОБА_4 отримав від позивача позику в розмірі 150 000 доларів США на придбання квартири і що саме за ці кошти вказана квартира й була придбана, в якій стала проживати в тому числі ОСОБА_2.

27.02.2010 року у відповідачів народилась донька ОСОБА_5.

У жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2014 року шлюб між відповідачами був розірваний.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, шляхом виділення у її власність 1/2 частини квартири 161 у будинку 3 6, корпус 5 по проспекту Шевченка у міста Одесі та іншого майна, придбаного в період шлюбу.

ОСОБА_4 було подано зустрічний позов про визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 31 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі, зустрічний позов ОСОБА_4 був задоволений.

07.12.2017 року Апеляційний суд Одеської області розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 змінив рішення Приморського районного суду міста Одеси, виділивши ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у власність по 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5, шляхом визнання за ними права власності на вказані частини квартири.

Своє рішення суд апеляційної інстанції мотивував тим, що квартира АДРЕСА_5, придбалась відповідачем в період шлюбу для поліпшення житлових умов його сім`ї та подальшому сім`я проживала в цій квартирі.

Вказане рішення Апеляційного суду Одеської області набрало чинності.

ОСОБА_4 взяте на себе зобов'язання повернути позику до 31 грудня 2015 року не виконав. А повернув тільки 5 000 доларів США.

З урахуванням рішення Апеляційного суду Одеської області про виділення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у власність по 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_5 та поверненням ОСОБА_4 частини позики у розмірі 5 000 доларів США, його борг складає 70 000 доларів США, а ОСОБА_2 75 000 доларів США, так як нею жодної частини позики позивачу не поверталось.

На дату подання позову за курсом НБУ борг ОСОБА_4 склав 70 000 доларів США, що становить 1 857 513 грн., а борг ОСОБА_2 75 000 доларів США, що становить - 1 990 192, 5 грн.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 14.03.2018 року отриманої судом, ОСОБА_4 є власником квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_5, яка була визнана Апеляційним судом Одеської області спільною власністю відповідачів з розподілом часток у розмірі 1/2 частики у праві спільної сумісної власності на квартиру між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Згідно з довідкою ТОВ «ОМЕГА» від 05.03.2018 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_5, становить від 80 000 до 95 000 доларів США. У власності ОСОБА_2 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 14.03.2018 року отриманої судом перебуває квартира АДРЕСА_6, ринкова вартість якої відповідно до довідки ТОВ «Омега» складає від 87 000 до 105 000 доларів США.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх порушених прав, та просить суд вжити заявлені ним заходи забезпечення позову.

Крім того, в обґрунтування саме необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначив, що оскільки позовні вимоги до відповідачів містять "матеріальну складову", подальше відчуження вказаних об'єктів нерухомого майна третім особам зробить неможливим виконання рішення по суті, якщо воно буде постановлено на його, позивача, користь, оскільки, відповідно до довідки ТОВ «ОМЕГА» з врахуванням рішення Апеляційного суду Одеської області вартість належного ОСОБА_4 майна є значно меншою ніж сума позики та враховуючи належність ОСОБА_2 на праві спільної особистої власності квартири за адресою: АДРЕСА_7 та відсутність у відповідачів іншого майна, за рахунок якого може бути задоволено позовні вимоги, доцільним буде накладення арешту на вищезазначене майно. Також позивачем вказано, що формально відповідачі не мають перешкод відчужити зазначене майно, оскільки на цей час немає зареєстрованої заборони на здійснення таких угод, що реально може порушити її права у випадку постановлення судом рішення на користь позивача.

Виходячи із пов'язаності заходів забезпечення позову з його предметом, а саме те, що предметом позову є вимога про стягнення грошових коштів, враховуючи, що вартість належної відповідачам відповідно до рішення Апеляційного суду Одеської області на праві спільної сумісної власності квартири є меншою, ніж ціна позову, враховуючи наявність у ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_7, та з огляду на відсутність інформації щодо наявності у відповідачів іншого нерухомого майна чи грошових коштів на рахунках, співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, а також оскільки в суду є підстави вважати, що невжиття цих заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, суд вважає за можливим забезпечити позов шляхом накладення арешту.

Докази суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року по справі №6-605цс16 зроблено висновок, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових Інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що забезпечення позову шляхом накладення арешту не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ'я сторін, не порушує речове право володіння особи майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачу.

Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання рішення суду, яким закінчується вирішення спору по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, суд врахував практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно дост.124 Конституції України судові рішення є обов'язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно враховував, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3-7ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз'яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв'язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, співрозмірності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між сторонами виник спір стосовно стягнення грошових коштів, тому вказані вимоги про забезпечення позову є співрозмірними позовним вимогам, оскільки вартість об'єкту нерухомості на який позивач просить накласти арешт є значно меншою, ніж сума коштів, яку позивач просить стягнути, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, для відновлення прав позивачу необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, а забезпечення позову навпаки виступають запорукою виконання можливого рішення суду, у зв'язку з чим, суд першої інстанції вірно вважав, що заява позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову є частково обґрунтованою та підлягає задоволенню в частині заявлених позивачем до вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об'єкт - 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, загальною площею 74,8 кв.м, житловою площею - 50,5 кв.м. та 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею - 67,3 кв.м., житловою площею - 22 кв.м.

Відповідно до вимог статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову.

Станом на час розгляду судом першої інстанції заяви про забезпечення позову, у суду були відсутні підстави вважати, що існують обставини, за наявності яких законодавець встановив обов'язок суду щодо застосування зустрічного забезпечення (ч. 3 ст. 154 ЦПК України).

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції виконав усі процесуальні вимоги щодо забезпечення позову, а саме: переконався про наявність спору між сторонами, пересвідчився у тому, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Зауваження скаржника щодо того, що судом першої інстанції при задоволенні заяви про забезпечення позову взагалі не з'ясовано питання з приводу порушення прав позивачів, є неспроможними, оскільки це не є предметом розгляду при вирішенні питання про забезпечення позову.

Таким чином, твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели б до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм процесуального права, а вимоги скаржника про скасування вказаної ухвали районного суду не основані на законі і задоволенню не підлягають.

Відповідно до наказу №96-к від 27.12.2018 року головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відрядженні з 27 по 29 грудня 2018 року включно, а тому повне судове рішення складено 02.01.2019 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.01.2019 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко