Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9222/15-ц
Провадження № 2/711/65/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.

при секретарі Слабко Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_2, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_2, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позову вказує, що 25.01.2007 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений Кредитний договір №МКЕЧ-21-07, відповідно до п. 2.1 якого Банк зобов'язався надати в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 5000 дол. США, з оплатою за процентною ставкою 22% річних.

Пунктом 2.3 ст. 2 вказаного Договору визначено, що кредитні ресурси надаються на власні потреби, тобто на споживчі потреби.

Вказує, що вона, як Позичальник сплачувала кошти в рахунок погашення кредитної заборгованості в іноземній валюті в розмірі 328 дол. США, до складу яких входило тіло кредиту і відсотки, отримані Банком від Позичальника саме в іноземній валюті. Однак на певному етапі виконання зобов'язань вона звернула увагу на те, що сплачені нею кошти не зараховувалися Банком на жоден валютний рахунок, оскільки Договору про надання банківських послуг в іноземній валюті між нею та Банком не погоджувалося та не укладалося. В зв'язку з цим вимагала від банку надати їй виписку про рух коштів по інвалютному рахунку, меморіальні ордери та борговий документ у відповідності до вимог ст. 545 ЦК України, але Банк такої інформації їй не надав. Тому вона звернулася до податкового органу влади та отримала відповідь ДПІ у м. Черкаси ГУ ДФС у Черкаській області від 03.07.2015 року за вих. №18628/23-01-11-0135 яка свідчить про те, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкривав рахунок на ім'я Позичальника ОСОБА_1 тільки у гривні.

Таким чином Банк ввів її, як Позичальника, та державу в оману в зв'язку з укладенням Кредитного договору під умисним впливом омани зі сторони банку.

Вказує, що на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки між нею та Банком був укладений договір споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 1, 2 п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договір з споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Вказує, що на момент укладення Кредитного договору №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року існувала типова форма кредитного договору, яка була розроблена Банком, тому вказаний договір є договором приєднання. І вона, як Позичальник, не мала реальної можливості змінити умови договору шляхом складання протоколу розбіжностей та остаточного погодження запропонованих умов ні у головному офісі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ні у Черкаській обласній філії, оскільки договір приєднання виключає таку можливість.

Тому вказаний Кредитний договір №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року є недійсним, оскільки на час його укладення Позичальник не мав реальної можливості внести свої пропозиції щодо зміни його умов.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька діяльність забороняється, тобто будь-яку діяльність (дії або бездіяльність) що вводить споживача в оману здійснювати суб'єкту господарювання заборонено законом.

Вказує, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» свого зобов'язання перед нею, як Позичальником, не виконав, рахунку в іноземній валюті - в доларах США не відкрив та 5000 дол. США не видавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вказує, що невідповідність Кредитного договору №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року про надання кредитних ресурсів в іноземній валюті в розмірі 5000 дол. США не відповідає вимогам цивільного законодавства, а тому є підстави вважати такий договір нікчемним на підставі ст. 228 ЦПК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина.

В даному випадку, публічний порядок Банком умисно порушено, оскільки надання споживачеві на споживчі цілі коштів іншої країни ніж в національній валюті - гривні для використання їх резидентом на території України як засіб платежу є істотним недоліком при наданні фінансових послуг, оскільки робить неможливим та недопустимими використання такого товару відповідно до його цільового призначення бо законодавець встановив, що єдиним платіжним засобом на території України є гривня.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що право чин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вважає, що її права порушені і підлягають захисту шляхом визнання недійсним Кредитного договору №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року про надання споживчого кредиту в іноземній валюті в розмірі 5000 дол. США.

Також вказує, що нею не порушені строки звернення до суду, оскільки строк позовної давності слід відраховувати не з моменту підписання Кредитного договору №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року, а з моменту коли їй стало відомо про порушення її прав, а саме з 03.07.2015 року - з дати отримання офіційної відповіді з підтвердженням фактичних даних про відсутність поточного позичкового рахунку в іноземній валюті.

А тому, просить визнати Кредитний договір №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року недійсним.

16.11.2015 року позивачкою було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 16-22 том 1), в якій вона уточнює підстави позовних вимог та просить врахувати, що на момент укладення Кредитного договору №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був відсутній дозвіл на здійснення валютних операцій, які належать до фінансових послуг, тоді як вказана валютна операція потребувала отримання однією із сторін індивідуальної ліцензії. Наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, яку було надано Банком, не звільняє сторони від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до приписів п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Також вказує, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» лише 06.10.2011 року було отримано Генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, в якій зазначено про право надання Банком банківських послуг визначених ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що не є підтвердженням права Банку здійснювати валютні операції (надавати кредити, приймати платежі) в 2007-2011 роках. Вона ж, як Позичальник, була ініціатором отримання кредиту також не отримувала індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти в якості платежу, тому Банк не мав права видавати споживчий кредит для розрахунку між резидентами на території України в іноземній валюті без дозвільних документів НБУ.

Крім того, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не повідомляв Управління НБУ або НБУ про фактичне здійснення валютних операцій, як того вимагає закон, а саме п. 5.4 постанови НБУ № 483 від 14.10.2004 року.

Також вказує, що відповідно до ст. 533 ЦК України грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Декрет КМУ від 19.02.1993 року № 1593 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який встановлює режим здійснення валютних операцій на території України, також містить заборону здійснення оплати платежів в іноземній валюті у розрахунках між резидентами та дія його на правовідносини між резидентами не розповсюджується.

Крім того, Законом встановлений обов'язок Банку відповідно до п. 5.1 Положення про організацію операційно діяльності в банках України, затверджених постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2003 року, інформацію, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизувати на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Тому обов'язком Банку є дублювання суми в гривні із зазначенням еквіваленту в доларах США, але з квитанцій вбачається, що відповідачем вносилися кошти в іноземній валюті - в доларах США, однак зараховувалися в гривні шляхом здійснення валютно-обмінної операції, що є порушенням кредитної дисципліни саме кредитором - банком, оскільки він зобов'язаний був зараховувати сплачені долари США на валютний рахунок позичальника.

Також вказує, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не міг формувати ціну в доларах США, оскільки не мав правового підґрунтя, а також не було підтвердження такої потреби. Для неї, як Позичальника, умови Кредитного договору щодо надання позики в іноземній валюті не були обов'язковими, однак вона на час укладення договору не мала реальної можливості внести свої пропозиції щодо змін умов договору, оскільки цей договір був договором приєднання. Тому ці умови є недійсними та несправедливими.

Також вказує, що грошове зобов'язання, як кредитора так і позичальника не виражене у грошовій одиниці України, і в договорі не визначений грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, як це передбачено ст. 524 ЦК України.

А тому, з урахуванням уточнень, просить визнати Кредитний договір №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.

15.02.2016 року позивачкою подано додаткові пояснення до позовної заяви (а.с. 67-69 том 1), в яких позивачка вказує, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не відкривав їй рахунок в іноземній валюті - у доларах США і кредиту в доларах США і розмірі 5000 дол. США не видавав, що стверджується відповіддю Фіскальної служби України. Крім того, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не мав права на здійснення валютних операцій на валютному ринку України, які належать до фінансових послуг, чим ввів її оману, як споживача фінансових послуг. Кредитування в іноземній валюті по Кредитному договору №МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року не здійснювалося, оскільки без індивідуальної ліцензії це не можливо.

07.11.2016 року позивачкою подано додаткові пояснення до позовної заяви (а.с. 181-187 том 1), в яких остання вказує, що здійснення купівлі іноземної валюти та конвертація не є тотожними діями.

22.01.2018 року представником АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Репак В.В. подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 59-60, 123-124 том 3), в якій останній вказує, що позичальник ОСОБА_1 знала та не заперечувала про факт укладення Кредитного договору з дати його підписання - 25.01.2007 року, тому саме з 25.01.2007 року обчислюється строк протягом якого вона могла звернутися до суду за захистом свого права. Такий строк сплив в 2010 році, до суду з даною позовною заявою позивачка звернулася в 2015 році, тобто поза межами строку, встановленого імперативними приписами ЦК України. Тому просив застосувати вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмовити позивачці в задоволенні позову.

Крім того, 22.01.2018 року представником АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Репак В.В. подано відзив на позовну заяву (а.с. 63-68, 125-129 том 3), в якому останній вказує, що відповідач не погоджується із доводами позивачки про те, що Банк ввів її та державу в оману через те, що на певному етапі вона звернула увагу, що сплачені нею кошти не зараховувались банком на жоден валютний рахунок, оскільки Договору про надання банківських послуг в іноземній валюті між Банком та Позичальником не укладалося та не погоджувалося, і вимагала в Банку виписки про рух коштів, меморіальні ордери та боргові документи проте Банк таких не надавав. Вказані доводи вважає надуманими, виходячи з наступного.

Між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», після зміни назви 02.09.2009 року - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та позивачкою ОСОБА_1 25.01.2007 року було укладено Кредитний договір №МКЕЧ-21-07, за умовами якого Позичальнику надано в тимчасове користування Кредитні ресурси в сумі 5000 дол. США, з оплатою за процентною ставкою 22% річних. Для обліку Кредитних ресурсів, що видаються, Банк відкриває Позичальнику Позичковий рахунок, зазначений в п. 2.2 Кредитного договору. Не можуть бути взяті до уваги висновки позивачки про введення її в оману, оскільки згідно відповіді органу податкової служби на її ім'я було лише відкрито поточний рахунок в AT «Банк «Фінанси та Кредит» в національній валюті. Відкриття такого рахунку жодним чином не впливає на дійсність кредитного договору, оскільки сторони погодили всі істотні умови такого договору. При підписанні Позичальником ОСОБА_1 вказаного Договору жодних вимог щодо таких умов на заявлялося. Чинним законодавством, на момент укладення Кредитного договору, не було обов'язку Банку зазначати в Кредитному договорі про відкритті валютні рахунки Позичальника. Крім того, не зрозуміло із твердження позивачки яким чином відсутність зазначених в договорі відкритих Банком на ім'я Позичальника рахунків в іноземній валюті впливає на дійсність договору.

Крім того, в п. 1.6. Інструкції №3 про відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті, затвердженої постановою НБУ №121 від 27.05.1996 року (в редакції чинній на момент укладення Кредитного договору) вказано, що у разі відкриття (закриття) або зміни номерів усіх видів рахунків, передбачених цією Інструкцією (крім рахунків фізичних осіб та офіційних представництв), установа банку зобов'язана повідомити про це податковий орган за місцем реєстрації власника рахунку протягом трьох робочих днів з дня відкриття або закриття рахунку. Враховуючи положення зазначеної Інструкції, Банк не зобов'язаний повідомляти податковий орган про відкриття чи закриття рахунку фізичної особи. Із відповіді податкової інспекції, що долучена до позовної заяви, вбачається, що облікова справа відкрита на ім'я фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Крім того, як вбачається з п. 2.1 Кредитного договору сторони погодили, що для обліку Кредитних ресурсів, що були видані Банк відкриває Позичальнику позичковий рахунок. А п. 4.3 Кредитного договору визначено на який рахунок сплачуються Позичальником проценти за користування кредитом.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері бухгалтерського обліку банків є Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджена Постановою НБУ від 17.06.2004 року №280.

План рахунків бухгалтерського обліку банків України - це систематизований перелік рахунків бухгалтерського обліку, що використовується для детальної та повної реєстрації всіх банківських операцій з метою забезпечення потреб складання фінансової звітності (п. 1 Інструкції).

В Інструкції терміни вживаються в такому значенні: дебіторська заборгованість - це сума вимог банку до юридичних і фізичних осіб на певну дату щодо отримання активів, послуг тощо (п. 4 Інструкції).

У Плані рахунків наведені номери та найменування синтетичних рахунків II, III, IV порядків, що забезпечують запис інформації про наявність і рух активів, зобов'язань, капіталу та результати від операційної, інвестиційної та фінансової діяльності банків. Першою цифрою номера визначено клас рахунків.

План рахунків складається з дев'яти класів: Клас 1. Казначейські та міжбанківські операції. Клас 2. Операції з клієнтами. Клас З. Операції з цінними паперами та інші активи і зобов'язання. Клас 4. Фінансові та капітальні інвестиції. Клас 5. Капітал банку. Клас 6. Доходи. Клас 7. Витрати. Клас 8. Управлінський облік. Клас 9. Позабалансові рахунки. Кожний клас розподілений на: рахунки II порядку (двозначні - розділ); рахунки III порядку (тризначні - група); рахунки IV порядку (чотиризначні - балансовий рахунок), (п. 9 Інструкції).

Класи, рахунки та їх призначення

22 - Кредити, що надані фізичним особам. 220 - Кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам. 2208 - Нараховані доходи за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам Призначення рахунку: облік нарахованих доходів за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам. За дебетом рахунку проводяться суми нарахованих доходів. За кредитом рахунку проводяться суми нарахованих доходів під час їх отримання; суми, що перераховані на рахунки прострочених та сумнівних нарахованих доходів.

Таким чином, аналіз положень вказаної Інструкції вказує на те, що спеціальні рахунки (в тому числі ті, що зазначені в Кредитному договорі) Банк відкриває для внутрішнього обліку та звітності перед фінансовими органами, а не для позичальника фізичної особи для його власних потреб.

Крім того, вказує, що не заслуговують на увагу твердження позивачки про примушування її до вчинення дій, які не є обов'язковими для неї. Жодних належних та допустимих доказів, в силу ст.ст. 76-82 ЦПК України, про примушування її Банком до укладення Кредитного договору позивачкою не надано, тому свідчить лише про припущення останньої.

Також вказує, що не знайшли свого підтвердження висновки позивачки про введення її відповідачем в оману.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності і правочину за ст. 230 ЦК України.

Вказує, що будь-яких доказів щодо введення позивачки в оману зі сторони відповідача, умисних дій та умислу на введення в оману матеріали справи не містять, а висновки позивачки щодо цього ґрунтуються виключно на припущенні.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). В Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору згідно ст. 638 ЦК України.

Вказує, що Кредитний договір підписаний Позичальником на кожній сторінці. Своїм підписом вона підтвердила факт своєї згоди з усіма умовами договору та добровільно погодилася на укладення договору, сплачувала по ньому відповідні виплати, не оскаржила та не визнавала дану угоду за увесь період цього часу, отже не вважала її несправедливою.

Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти договір, його укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивачки було вільним і відповідало її внутрішній волі. При укладенні договору позивачці були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили її прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Також вказує, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позичальник знала та не заперечувала про факт укладення Кредитного договору з дати такого підписання - 25.01.2007 року, тому саме з 25.01.2007 року обчислюється строк протягом якого позивачка могла звернутися до суду за захистом свого права. Такий строк сплив в 2010 році, а звернулася позивачка до суду з позовною заявою в 2015 році, тобто поза межами строку встановленого імперативними приписами ЦК України.

В абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рим рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

А тому, просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

12.03.2018 року представником АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Репак В.В. подано додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву та додаткові пояснення позивача та уточнення позивача до позовної заяви (а.с. 218-223 том 3, а.с. 4-8 том 4), в яких останній вказує, що на час укладення Кредитного договору Банк мав банківську ліцензію, видану НБУ та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, тому був вправі на момент укладення Кредитного договору здійснювати операції з валютними цінностями із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року.

Також вказує, що доводи позивачки про те, що укладений Кредитний договір не відповідає приписам закону зводяться лише до припущення останньої, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також вказує, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.09.2008 року у справі №2-5132/08 задоволено позов AT «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму боргу по Кредитному договору № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року в розмірі 54538 грн. 86 коп.

Крім того, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.11.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 30.03.2017 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до AT «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору.

Тобто зазначеними рішенням, що набрали законної сили та які мають преюдиційне значення, встановлено дійсність та правомірність кредитного договору, стягнуто з боржника ОСОБА_1 заборгованість по оспорюваному кредитному договору.

З огляду на зазначене та в силу приписів ч. 1 ст. 18 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначені вище обставини мають преюдиційне значення у даній справі. Саме до цього зводяться висновки Верховного суду України викладені в постанові від 13.09.2017 року справі №6-1414цс17. Тому правові підстави для визнання Кредитного договору недійсним відсутні.

Такий кредитний договір не може бути визнаний недійсним після ухвалення рішення суду у справі про стягнення кредитної заборгованості, під час вирішення якої суд обов'язково перевіряє дійсність кредитного договору.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 26.11.2014 року № 6-75цс14; від 03.02.2016 року № 6-2017цс15; від 06.07.2016 року №6-1199цс16.

Тому просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

В судове засідання 13.11.2018 року позивачка ОСОБА_1 не з'явилася, направивши до суду заяву, якій просила розглядати справу без її участі.

В судове засідання 13.11.2018 року представник відповідача не з'явився, направивши до суду заяву, в якій просив проводити судове засідання без участі представника Банку. Також у вказаній заяві просив врахувати письмові заперечення Банку на позовну заяву ОСОБА_1 та відмовити останній в задоволенні позову до ПАТ «Банк «Фінанси а Кредит».

В судове зсідання треті особи: ОСОБА_2, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» не з'явилися, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів закріплені у ст. 203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків.

Виходячи зі змісту вищезазначених правових норм підставами недійсності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що 25.01.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»), в особі начальника відділення № 5 Обласної Полтавської філії Банку «Фінанси та Кредит», ТОВ в м. Черкаси Кравцовою Н.О. та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № МКЕЧ-21-07, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності Кредитні ресурси в сумі 5000 дол. США, з оплатою за процентною ставкою 22% річних (п. 2.1 Кредитного договору, а.с. 4-5 том 1).

Як вбачається з п. 2.2 Кредитного договору № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року сторони погодили, що для обліку Кредитних ресурсів, що видаються, Банк відкриває Позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_2 № НОМЕР_1, МФО 331832.

Кредитні ресурси отримані Позичальником надані для використання за цільовим призначенням: на власні потреби (п. 2.3 Кредитного договору).

Позичальник зобов'язався повністю повернути кредитні кошти до 24.07.2008 року. Погашення здійснюється шляхом зарахування відповідної суми на Позиковий рахунок (п. 3.2 Кредитного договору).

Даним договором також передбачено, що проценти сплачуються Позичальником шляхом зарахування відповідної суми на рахунок процентів № НОМЕР_2./р № НОМЕР_1 МФО 331832 (п. 4.3 Кредитного договору).

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168.

Підписавши 25.01.2007 року Кредитний договір № МКЕЧ-21-07 на отримання кредиту за цільовим призначенням: на власні потреби, в якому були вказані анкетні дані Позичальника та зазначена валюта кредиту - долари США, а саме 5000 дол. США, Позичальник ОСОБА_1 підтвердила, що вона ознайомлена і згодна з його умовами.

Такими чином сторони погодили положення Кредитного договору, обумовили обсяг взаємних прав та обов'язків, обсяг відповідальності за порушення умов договору.

Підписання Позичальником ОСОБА_1 Кредитного договору № МКЕЧ-21-07 свідчить про те, що вона в повному обсязі ознайомилася з умовами договору, в тому числі і сукупною вартістю кредиту та які рахунки відкриває їй Банк на умовах вказаного договору, а також те, що вона на своє вільне волевиявлення прийняла ці умови та зобов'язалася їх виконувати. Крім того, взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами Кредитному договорі № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року, примірник якого позивачка отримала після його підписання та мала можливість вивчити, звертатися за правовою допомогою, або ж відмовитися від даних фінансових послуг. При укладенні спірного правочину не існувало ніяких обставин, які б примусили позивачку прийняти ці умови Договору. Тому твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що банком не була надана повна інформація про умови кредиту не відповідає дійсності.

До того ж, Умови Кредитного договору № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року, які були погоджені позивачкою, як прийнятні, остання не вважала несправедливими та виконувала їх певний проміжок часу шляхом проведення щомісячних платежів у іноземній валюті - доларах США.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності і правочину за ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно положень ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та у порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Основним законодавчим актом, який контролює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії.

Статті 47, 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Так, відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Перелік фінансових послуг, що Банк має право надавати своїм клієнтам (крім банків) шляхом укладення агентських договорів, встановлюється Національним банком України. Операції з валютними цінностями Банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про системі валютного регулювання і валютного контролю».

Таким чином можливість надання Банками кредитів в іноземній валюті у 2007 році була врегульована статтями 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та главою 2 Положення про порядок видачі банкам банківської ліцензії, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року № 275. При цьому письмовий дозвіл на здійснення валютних операцій виконував функцію генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету про валютне регулювання, статті 44 Закону України «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, прийняте Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483.

Згідно з п. 1.5 вказаного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії НБУ дозволяється, у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої НБУ надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк. Отже, надання банком кредиту в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії і письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, що видаються НБУ, є правомірним, а така кредитна операція індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору не потребує.

Крім того, «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, а саме операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Більше того п. 5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Як вбачається з матеріалів справи банківської ліцензії № 28 від 20.01.2003 року (а.с. 72 том 2), Дозволу №28-1 від 20.01.2003 року (а.с. 73 том 2), Додатку до Дозволу № 28-1 від 20.01.2003 року (а.с. 74 том 2), виданих Національним Банком України Банку «Фінанси та Кредит» (зареєстрованому НБУ 30.10.1991 року) на право здійснення операцій, визначених ч. 1 та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до дозволу, а також з самого Додатку до Дозволу № 28-12 від 20.01.2003 року ним визначений перелік операцій з валютними цінностями, які має право здійснювати Банк «Фінанси та Кредит». До такого переліку входять операції з валютними цінностями: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; ведення кореспондентських рахунків банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті; ведення кореспондентських рахунків банків (неризедентів) у грошовій одиниці України; відкриття кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; операції з банківськими металами на валютному ринку України; операції з банківськими металами на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями.

Таким чином, на момент укладення Кредитного договору № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року у відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» була ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями. До того ж, укладаючи Кредитний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд, визначаючи їх умови.

Позивачкою не було надано належних та допустимих доказів того, що Банк при укладенні Кредитного договору № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року ввів її - Позичальника в оману щодо обставин, які мають істотне значення чи застосував нечесну підприємницьку діяльність. Крім того, у суду відсутні підстави вважати, що вчиняючи вищевказаний оспорюваний правочини, волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (дані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.12.2015 року справа №6-1341цс15).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Механізм ознайомлення кредитодавцями позичальників з інформацією, зазначеною у ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», було визначено з прийняттям 10.05.2007 року Правлінням Національного банку України Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту №168, які були зареєстровані у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808.

Підписавши Кредитний договір № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року, позивачка засвідчила, що їй зрозумілі умови кредитування. До того ж після укладення Кредитного договору, позивачка виконувала його та не заявляла про те, що її введено в оману, що свідчить про визнання нею його умов.

Також суд враховує, що позивачка ОСОБА_1 вже оскаружавала в судовому порядку вказаний Договір, шляхом пред'явлення аналогічного позову до Черкаської обласної дирекції «Філії» «Полтавського регіонального управління відкритого акціонерного товариства», третя особа: ОСОБА_2 про захист права споживачів та визнання кредитного договору недійсним, і рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.11.2016 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 30.03.2017 року, в задоволенні позову було відмовлено.

Крім того, заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.09.2008 року, яке вступило в законну силу 21.10.2008 року, задоволено позов ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму боргу в розмірі 53969 грн.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.09.2008 року було встановлено правомірність надання позивачці кредитних коштів за Кредитним договором № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року саме в доларах США.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що спірний Кредитний договір № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; зміст правочину на момент його вчинення не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; позивачка на момент укладення Кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та в подальшому його виконувала.

А тому, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання Кредитного договору № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року недійсним з тих підстав, що кредитор ввів її та державу в оману, а також з тих підстав, що умови Кредитного договору є несправедливими, а також такими, що порушують публічний порядок і сторони при їх укладенні не мали індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

Що стосується доводів позивачки про те, що при видачі кредитних коштів вони були конвертовані в національну валюту України і їй фактично перерахувалися кошти в національній валюті України - гривні, що в свою чергу є підтвердженням того що кредитні кошти в іноземній валюті позивачці не надавалися, та доводів про те, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не повідомляв Управління НБУ або НБУ про фактичне здійснення валютних операцій, як того вимагає закон, а саме п. 5.4 постанови НБУ № 483 від 14.10.2004 року, то з цих підстав суд зауважує, що ці обставини стосуються вже порядку виконання сторонами умов Кредитного договору № МКЕЧ-21-07 від 25.01.2007 року і не мають значення для визначення його дійсності на момент його укладення. До того ж, позивачка з моменту отримання нею кредитних коштів знала в якій валюті вони їй видані, погодилася з цим, виконувала умови договору та не заявляла про їх недійсність.

А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_2, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

При цьому, суд не застосовує строки позовної давності, оскільки відмовляє в задоволенні позову по суті.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 102, 203, 207, 215, 224, 530, 628, 638 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 80, 81, 82, 89, 95, 141, 264-266, 268, 273 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_2, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію «АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Черкаської області на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 23.11.2018 року.

Головуючий: В.М. Скляренко