ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 381/152/16-ц

провадження № 61-4575св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк посилався на те, що 2 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 3184, відповідно до умов якого ОСОБА_4 надано кредит у розмірі 190 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення до 2 серпня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 31 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 13344.

ОСОБА_4 допустила порушення зобов'язань за кредитним договором, не вносила своєчасно платежі в рахунок погашення кредиту та нарахованих процентів і станом на 1 листопада 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 141 574,25 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на час звернення до суду з позовом складає 3 242 614,50 грн.

30 вересня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 направлені письмові вимоги про усунення порушення основного зобов'язання, які залишились без відповіді.

Посилаючись на вказані обставини, банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 141 574,25 доларів США.

ОСОБА_4, заперечуючи первісний позов, звернулася із зустрічним позовом, вимоги якого уточнювала, та остаточно просила визнати недійсним кредитний договір, укладений 2 серпня 2007 року № 3184.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що кредитний договір є неукладеним, оскільки грошові кошти готівкою їй не видавали, підписання кредитного договору стало наслідком чисельних порушень Закону України «Про захист прав споживачів» та, як наслідок, порушення її прав як споживача кредитних послуг. Кредитний договір є недійсним в силу вимог частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачем при укладенні кредитного договору порушено вимоги статті 99 Конституції України та статті 524 ЦК України щодо обов'язкового вираження зобов'язань у грошовій одиниці України (гривні). Виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час, є порушенням принципу справедливості. Умови кредитного договору несправедливі в частині надання кредиту в доларах США та погашення кредиту і сплати процентів за користування кредитом у доларах США, що призводить до збільшення сукупної вартості кредиту. Банк не надав їй як споживачу всієї інформації про умови кредитування та ввів її в оману, приховавши об'єктивну інформацію про сукупну вартість валютного кредиту.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року, постановленим у складі судді Соловей Г. В., у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 2 серпня 2007 року № 3184, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог кредитора. Вказав, що поручителя не було повідомлено про укладення додаткових договорів до кредитного договору, якими змінено сукупну вартість кредиту, тому банк втратив право вимоги до поручителя через припинення поруки. Натомість, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_4 в тій частині, що укладений кредитний договір не відповідає вимогам закону.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 2 серпня 2007 року № 3184 у розмірі 122 246,20 долара США, що за офіційним курсом НБУ станом на 1 листопада 2015 року складає 2 799 925,13 грн., пеню в розмірі 132 941,60 грн.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 88 803,97 грн.

У іншій частини позову ПАТ «Державний ощадний банк України», в тому числі до ОСОБА_5, відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Апеляційний суд дійшов висновку, що банком надано належні розрахунки заборгованості із зазначенням періодичних щомісячних платежів та врахуванням реструктуризації кредитної заборгованості, які у встановленому порядку недійсними не визнані та не спростовані боржниками. Апеляційний суд вказав, що положення чинного законодавства, визначивши національну валюту України єдиним законним платіжним засобом на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Відмовляючи у задоволенні позову до поручителя, апеляційний суд дійшов висновку про припинення поруки у відповідності до положень частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом визнання кредитного договору недійсним апеляційний суд мотивував правильністю висновку про недійсність кредитного договору, але строк, у межах якого боржник могла звернутись з вимогою про захист цивільного права, сплив.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що апеляційним судом належним чином не дана оцінка доказам, які свідчать про невідповідність вимогам закону укладеного в іноземній валюті кредитного договору, що порушує принцип справедливості; судом не враховано, що укладення договору в іноземній валюті призвело до погіршення її фінансового стану як споживача фінансових послуг, оскільки значно змінилась сукупна вартість кредиту; апеляційний суд не встановив розмір заборгованості і безпідставно застосував до її позовних вимог строк позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналась лише після отримання позовної заяви про стягнення з неї заборгованості.

Судове рішення в частині вирішення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_5 не оскаржується і у цій частині касаційним судом не переглядається.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» просить її відхилити, вважаючи касаційну скаргу необґрунтованою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою цього ж суду від 9 листопада 2017 року справа призначена до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судом встановлено, що 2 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 3184, відповідно до умов якого позичальнику надано в кредит грошові кошти в розмірі 190 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення до 2 серпня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 31 серпня 2009 року укладено договір поруки № 13344, згідно з яким поручитель зобов'язався відповідати солідарно з позичальником перед кредитором за належне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Між банком та позичальником ОСОБА_4 укладені додаткові договори, а саме: додатковий договір № 1 від 23 січня 2009 року про зміну графіку погашення кредиту в частині перенесення терміну сплати основного боргу за кредитом на шість місяців; додатковий договір № 2 від 31 серпня 2009 року про реструктуризацію кредитної заборгованості та зміну графіку погашення кредиту в межах строку кредитування шляхом зменшення розміру щомісячних платежів; додатковий договір № 3 від 9 вересня 2010 року про реструктуризацію кредитної заборгованості та зміну графіку погашення кредиту в межах строку кредитування шляхом зменшення розміру щомісячних платежів; додатковий договір № 4 від 31 серпня 2011 року про реструктуризації кредитної заборгованості та зміну графіку погашення кредиту в межах строку кредитування шляхом зменшення розміру щомісячних платежів; додатковий договір № 5 від 26 червня 2012 року про внесення змін до умов кредитування шляхом пролонгації кредиту подовження кінцевого терміну повернення кредиту з розстроченням розміру чергових платежів.

Станом на 1 листопада 2015 року позичальник ОСОБА_4 не забезпечила своєчасне погашення кредиту, тому утворилася заборгованість, загальний розмір якої за розрахунком кредитора становить 141 574,25 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 1 листопада 2015 року складає 3 242 614,50 грн., з яких: 84 048,90 доларів США - сума основного боргу, 20 239,03 доларів США - сума прострочених чергових платежів за кредитом, 17 958,27 доларів США - сума заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом; 5 804,30 доларів США - пеня за порушення строків сплати кредиту та процентів; 13 523,75 доларів США - інфляційні втрати та 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом.

Переглядаючи справу, апеляційний суд дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом в іноземній валюті і вважав безпідставними позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних від прострочених сум заборгованості.

Касаційний суд погоджується з висновками апеляційного суду щодо вирішення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Апеляційний суд, додержуючись принципу змагальності, з наявних у матеріалах справи виписок та належних розрахунків заборгованості і виписки по особовому рахунку боржника, які відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» є первинними документами, визначив суму заборгованості, розрахунок якої ОСОБА_4 належними та допустимими доказами не спростувала, і підстав для призначення судово-економічної експертизи не вбачав.

Крім того, при визначенні заборгованості апеляційний суд виходив зі змісту додаткових угод до кредитного договору, які містять суму заборгованості, розрахунок і графік періодичних платежів з урахуванням реструктуризації кредитної заборгованості, які не визнані недійсними. Доводи касаційної скарги про відмову у проведенні експертизи як підставу для скасування рішення апеляційного суду необґрунтовані, так як такого клопотання у суді першої інстанції ОСОБА_4 не заявляла і про обставини, що унеможливили звернення з ним до суду, не вказала.

Разом з тим, у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом визнання кредитного договору недійсним у зв'язку зі спливом позовної давності рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Так, відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, за яким кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Разом з тим, вказана норма закону не містить заборони на визначення грошового зобов'язання у гривні із зазначенням еквіваленту суми зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтею 15 і 23 цього Закону.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов висновку, що кредитний договір укладений сторонами без дотриманням вимог статей 524, 526, частини першої статті 192 ЦК України, а також статті 193, частини четвертої статті 654 ЦК України, Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закону України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тобто є несправедливим, але позов подано зі спливом позовної давності, тому, застосувавши наслідки спливу позовної давності, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовив з цих підстав.

Проте у цій частині погодитись з висновком апеляційного суду не можна.

Встановлено, що ОСОБА_4 з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, який мав право на видачу кредиту в іноземній валюті, що підтверджується наявною у нього банківською ліцензією. Перед укладенням оспорюваного кредитного договору ОСОБА_4 отримала від банку всю передбачену законодавством інформацію, схвалила цей договір, вносила платежі на його виконання, не ставлячи під сумнів самі умови кредитного договору, укладала додаткові угоди щодо розстрочення боргу в іноземній валюті.

Отже, з огляду на наведені положення норм матеріального права та встановлені обставини справи є неправомірними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість доводів позову ОСОБА_4 і невідповідність вимогам закону надання кредиту і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, тобто суди в цій частині ухвалили судові рішення без додержання норм матеріального і процесуального права.

За змістом чинного цивільного законодавства суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки заявлений ОСОБА_4 позов є недоведеним, у його задоволенні необхідно відмовити саме з цих підстав, а не у зв'язку зі спливом позовної давності, як мотивував суд апеляційної інстанції, так як відмова у позові з цієї підстави можлива тільки за умови порушеного права.

За наведених підстав не може залишитись в силі рішення суду першої інстанції, про що просить у касаційній скарзі заявник.

Відповідно до частини третьої статті 409, частини третьої статті 412 ЦПК України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині, не передаючи справи на новий судовий розгляд.

Зважаючи на те, що у справі в частині вирішення зустрічного позову не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 з підстав неправильного застосування судами норм матеріального права.

У іншій частині рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову та рішення апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2016 року у цій частині скасувати з ухваленням нового рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

У іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик