ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 702/347/16-ц

провадження № 61-11860св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Фермерське господарство «Вікторія»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Вікторія» на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 6 квітня 2016 року, ухваленим у складі судді Ротаєнко Д. С., та рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року, постановлене колегією у складі суддів: Міщенка С. В., Сіренка Ю. В., Пономаренка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Фермерського господарства «Вікторія» (далі - ФГ «Вікторія») про стягнення заборгованості з орендної плати.

В обґрунтування позову зазначила, що її мати ОСОБА_5 24 листопада 2003 року уклала з ФГ «Вікторія» договір оренди земельної частки (паю), відповідно до умов якого передала в оренду відповідачу належну їй на праві власності земельну ділянку площею 2,78 га строком на 5 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Позивач вказує, що фактично прийняла спадщину після матері, проте у зв'язку із скрутним майновим станом свідоцтво про право на спадщину за законом одержала лише 23 липня 2015 року.

Після одержання свідоцтва, яке підтвердило її право власності, вона звернулась до ФГ «Вікторія» з вимогою про виплату заборгованості з орендної плати за земельну ділянку, яка не виплачувалася з 2007 року, незважаючи на продовження відповідачем використання цієї ділянки після закінчення строку дії договору оренди.

Так як ФГ «Вікторія» відмовляється сплатити грошові кошти за користування земельною ділянкою за період з 2007 року по 2015 рік, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на свою користь плату за користування земельною ділянкою у розмірі 17 383,68 гривень.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 6 квітня 2016 року, з урахуванням додаткового рішення цього суду від 14 квітня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнено з ФГ «Вікторія» на користь ОСОБА_4 орендну плату за 2007-2008 роки у розмірі 1 821,96 гривень. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з доведеності невиплати ФГ «Вікторія» у 2007-2008 роках орендної плати за договором оренди земельної частки (паю) від 24 листопада 2003 року спадкоємцю орендодавця ОСОБА_4 Відмовляючи у стягненні грошових коштів за користування земельною ділянкою у 2009-2015 роках, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість стягнення орендної плати поза строком дії договору оренди, який закінчився 30 жовтня 2008 року. Також суд першої інстанції дійшов висновку про поважність причин пропущення ОСОБА_4 позовної давності, оскільки лише після отримання свідоцтва про право на спадщину позивач набула об'єктивної можливості пред'явити відповідачу вимогу про сплату коштів і підтвердити у суді своє право власності на земельну ділянку.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 6 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано і ухвалено у відповідній частині нове рішення.

Стягнено з ФГ «Вікторія» на користь ОСОБА_4 плату за користування земельною ділянкою у 2009-2015 роках у розмірі 5 561,72 гривень.

У іншій частині рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 6 квітня 2016 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Стягуючи з відповідача плату за користування земельної ділянкою у 2009-2015 роках, суд апеляційної інстанції виходив з того, що після закінчення строку дії договору ФГ «Вікторія» земельну ділянку спадкоємцю орендодавця або сільській раді не повернуло і продовжило використовувати її за призначенням. З висновками суду першої інстанції про несплату відповідачем орендної плати у 2007-2008 року та про поважність причин пропущення позивачем позовної давності суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У червні 2016 року ФГ «Вікторія» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 6 квітня 2016 року в частині, залишеній без змін рішенням суду апеляційної інстанції, та рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки його доводам про неможливість подання доказів сплати орендної плати у 2007-2008 роках у зв'язку із закінченням терміну зберігання відповідних бухгалтерських документів.

Вважає, що позивач пропустила визначений законом строк звернення до суду за захистом свого права на отримання орендної плати, так як строк дії договору оренди закінчився у 2008 році, а висновки судів першої і апеляційної інстанцій щодо поважності причин пропущення позовної давності, на думку заявника, є помилковими.

Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно вважав належним доказом довідку Петрівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області від 25 березня 2016 року, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції встановлено наявність неприязних відносин між ним і сільським головою ОСОБА_6; висновок апеляційного суду щодо використання ФГ «Вікторія» спірної земельної ділянки після закінчення строку дії договору вважає помилковим.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції при вирішенні справи вийшов за межі позовних вимог, так як ОСОБА_4 просила стягнути лише заборгованість з орендної плати, а суд стягнув плату за користування земельною ділянкою, що є відмінною за своєю правовою природою сумою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 27 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка (пай) площею 2,7775 га, розташована на території Петрівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області.

24 листопада 2003 року ОСОБА_5 уклала з ФГ «Вікторія» договір оренди земельної частки (паю).

Згідно з даним договором в оренду передається земельна частка (пай) за номером 0111 відповідно до проекту розпаювання земель. Договір укладено строком на 5 років.

Оцінивши подані сторонами докази, суди встановили, що ФГ «Вікторія» орендувало не визначену на місцевості земельну ділянку, а земельну частку (пай) до її виділення в натурі; в оренду відповідачу передано єдиний земельний масив, до якого входять і паї інших мешканців с. Петрівка Монастирищенського району Черкаської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Спадщину після неї прийняла дочка ОСОБА_4 у передбаченому частиною третьою статті 1268 ЦК України порядку - як особа, що постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

У зв'язку з тяжким майновим станом і відсутністю коштів ОСОБА_4 після спливу шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця право власності на успадковану земельну ділянку не оформила; свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_5 позивач отримала 23 липня 2015 року.

Обставин, які б свідчили про виплату ФГ «Вікторія» ОСОБА_4 орендної плати за користування земельною ділянкою у 2007-2008 роках у будь-якому вигляді, судами не встановлено.

Оцінивши покази свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та надані сторонами письмові докази, суди встановили, що після закінчення строку дії договору оренди земельної частки (паю) у 2008 році ФГ «Вікторія» земельну ділянку спадкоємцеві ОСОБА_5 не передало і продовжило нею користуватися та обробляти.

Стаття 93 ЗК України встановлює, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно з закріпленим у статті 32 Закону України «Про оренду землі» правилом перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендною платою за землю є платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи (стаття 22 Закону України «Про оренду землі»).

Встановивши, що ФГ «Вікторія» не сплатило спадкоємцю орендодавця ОСОБА_4 орендну плату за користування земельною ділянкою у 2007-2008 роках, що відповідачем не спростовано належними і допустимими доказами, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно стягнув з ФГ «Вікторія» орендну плату за зазначений період, розмір якої визначив за умовами договору оренди.

Предметом регулювання глави 83 ЦК Україниє правовідносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК Українизастосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними і регулюються положеннями глави 83 ЦК України.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України.

Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові № 14-77цс18 від 23 травня 2018 року (справа № 629/4628/16-ц).

Оскільки ФГ «Вікторія» по закінченню строку дії договору оренди земельної частки (паю) у 2008 році жодних дій, спрямованих на повернення земельної ділянки спадкоємцю орендодавця, не здійснила і продовжила нею користуватися без переукладення договору та не сплачуючи при цьому орендну плату, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України і стягнув з відповідача плату за користування земельною ділянкою за 2009-2015 роки, розмір якої обрахував із середнього розміру орендної плати у с. Петрівка Монастирищенського району Черкаської області у відповідний період.

Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки його доводам про неможливість подання доказів сплати орендної плати у 2007-2008 роках у зв'язку з закінченням терміну зберігання відповідних бухгалтерських документів, відхиляються касаційним судом.

Суди попередніх інстанцій встановили, що, посилаючись на знищення підтверджуючих внесення орендної плати у 2007-2008 роках документів, заявник таку обставину належними і допустимими доказами не підтвердив.

Стаття 28 Закону України «Про фермерське господарство» закріпила, що фермерське господарство веде бухгалтерський облік результатів своєї роботи і подає відповідним органам фінансову звітність, статистичну інформацію та інші дані, встановлені законодавством України.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, заявник не надав судам попередніх інстанцій відповідних актів про знищення документів фінансової звітності за певні роки, тому, оскільки ці твердження ґрунтуються виключно на його поясненнях, посилання на порушення судами норм процесуального законодавства у зв'язку з неврахуванням заперечень відповідача щодо позову є безпідставними.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанції положень статтею 256-257, 267 ЦК України і безпідставність висновків щодо поважності причин пропущення позивачем позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій оцінено подані сторонами докази і встановлено, що у зв'язку з відсутністю коштів ОСОБА_4 за документальним оформленням права на спадщину тривалий час не зверталася і свідоцтво про право на спадщину за законом, яке підтвердило її статус нового власника земельної ділянки, отримала у 2015 році.

За відсутності свідоцтва позивач не мала можливості підтвердили своє право власності і обґрунтувати вимоги щодо отримання плати за користування земельною ділянкою, тому суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про поважність причин пропущення позовної давності, правильно виходили з того, що порушене право позивача підлягає захисту.

Касаційний суд також враховує, що підставою для відмови у позові є сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

ФГ «Вікторія», заперечуючи проти позову, зазначило про пропущення ОСОБА_4 позовної давності, проте про відмову у позові саме з цієї підстави, тобто про застосування наслідків спливу позовної давності, не клопотало і свої заперечення обґрунтовувало безпідставністю позовних вимог.

Доводи заявника про неналежність як доказу довідки Петрівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області від 25 березня 2016 року у зв'язку з неприязними відносинами із сільським головою, відхиляються касаційним судом.

Суд апеляційної інстанції, оцінивши довідку Петрівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області від 25 березня 2016 року у сукупності з іншими доказами відповідно до статті 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, дійшов висновку про належність цього документу як доказу і узгодженості зазначених у довідці відомостей з іншими доказами. Результати такої оцінки апеляційний суд змістовно і послідовно виклав у рішенні.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції, стягуючи плату за користування землею у 2009-2015 роках, вийшов за межі позовних вимог, помилкові.

Як вбачається зі змісту позову і зазначених в обґрунтування позовних вимог обставин, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача плату за користування земельною ділянкою за період з 2007 по 2015 роки.

Суд апеляційної інстанції вирішував справу з урахуванням вказаних в обґрунтування позову обставин і норм законодавства, які відповідні правовідносини регулюють, тому помилкове зазначення позивачем про стягнення заборгованості з орендної плати, а не заборгованості з оплати за користування земельною ділянкою, не свідчить про неправильне вирішення справи.

Порушень судами першої і апеляційної інстанцій цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції в частині, залишеній без змін апеляційним судом, і суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у відповідній частині та рішення апеляційного суду без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Вікторія» залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 6 квітня 2016 року в частині, що не скасована судом апеляційної інстанції, та рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик