Справа № 310/6532/18
РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі:

секретаря судового засідання Бевз О.А.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності на квартиру, поновлення реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, скасування реєстрації права власності. В обґрунтування позову зазначив, що з 20 липня 1990 року по 21 березня 2018 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 06.10.2015 року він подарував відповідачу трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (раніше Свердлова) в м. Бердянську. Договір був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 Квартира належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 29.01.2010 року, яке було видано йому виконкомом Бердянської міської ради. Зазначений договір був вчинений ним під психологічним тиском з боку відповідача, тому він не відповідає його внутрішній волі. Так, у лютому 2015 року він занедужав, зявилися головні болі, втома. Відповідач, посилаючись на свої знайомства в медицині, запропонувала йому пройти обстеження у неврологічному відділені Центральної клінічної лікарні «Укрзалізниці» м. Харкова. Він погодився і знаходився на стаціонарному лікуванні з 02.03.2015 року по 12.03.2015 року, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого №227440. Після виписки з лікарні відповідач наполягала на тому, щоб він пройшов додаткове обстеження в Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні №3. На стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні він знаходився з 16.07.2015 року по 27.08.2015 року, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого №4661 від 12.07.2018 року №21/5434 та довідкою від 12.07.2018 року №21/5434. Після виписки з лікарні хворим себе не почував, продовжував займатися бізнесом, проте стосунки з дружиною різко погіршилися. Через деякий час дружина стала вимагати від нього, щоб він подарував їй спірну квартиру. Залякувала його відправити на лікування до психіатричної лікарні і залишити його там назавжди. Психологічний тиск був постійний і вдома і на роботі, тому не витримавши, він погодився подарувати відповідачу квартиру. При укладанні договору дарування він знаходився під психологічним впливом своєї дружини. Розуміючи, що його відмова від вчинення правочину може привести до негативних для нього наслідків та спричинити шкоду його законним інтересам, він змушений був підписати договір дарування.

Посилаючись на ч.3 ст. 203, ст.231, ч.1 ст.216 ЦК України позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири, скасувати реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем, поновити реєстрацію право власності на квартиру за ним, стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Провадження у справі було відкрито на підставі ухвали суду від 10.08.2018 року (а.с.36-37).

10.08.2018 року судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, накладено арешт на спірну квартиру (а.с.39-40).

25.09.2018 року в підготовчому судовому засіданні ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, було залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача - приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_5 ( а.с.85-88).

17.09.2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а.с.63-69). В обґрунтування відзиву вона зазначає, що дійсно 06.10.2015 року позивач подарував їй спірну квартиру. Ініціатором укладення договору виступав позивач. Це був його дарунок на 25-річчя їх подружнього життя. Вона сприйняла його як суто юридичну формальність, без будь-яких думок щодо майбутнього розірвання шлюбу або продажу квартири. Позивач завжди піклувався про свій стан здоровя. У лютому 2015 року він почав скаржитися на головний біль, втому. Він, на запрошення свого шкільного товариша, вирішив пройти обстеження в лікарні м. Харкова. Після виписки з лікарні стан здоровя не поліпшився і вони вирішили пройти більш ретельне обстеження в м. Харкові. Перед поїздкою до м. Харкова, з ініціативи позивача, ним була складена довіреність на імя відповідача на керування і розпорядження усім майном позивача. Проте протягом дії довіреності вона жодного разу не скористалася нею. За рекомендацією родичів позивача, він звернувся за консультацією до лікарів психіатричної лікарні м. Харкова. Протягом липня-серпня 2015 року чоловік перебував на стаціонарному лікуванні в цій лікарні. Після виписки з лікарні чоловік почувався добре, продовжував займатися бізнесом, керував авто, відвідував сауну, зустрічався з друзями. У вересні 2015 року позивач звернувся до неї з пропозицією зробити їй дарунок з нагоди срібного весілля, а саме оформити договір дарування на квартиру АДРЕСА_2. Оформлення договору здійснював приватний нотаріус ОСОБА_5 Під час посвідчення договору нотаріус розяснив позивачу вимоги чинного законодавства щодо недійсності правочину. Позивач, в свою чергу, засвідчив, що він діє добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, розуміючи значення своїх дій та правових наслідків укладання ним договору. З її боку психологічного тиску під час укладання договору дарування не було. Вважає доводи позивача безпідставними і не обґрунтованими, просила відмовити у задоволення позову.

01.10.2018 року позивач подав відповідь на відзив відповідача ( а.с.95-97), в якому звертав увагу суду на те, що його госпіталізація до Харківської психіатричної лікарні відбулася за ініціативою його дружини ОСОБА_3 на підставі її письмової заяви, без його згоди. Він переконаний, що нею наперед було все сплановано. Довіреність на керування та розпорядження усім його майном він видав на її вимогу. Після виписки з лікарні їх стосунки погіршилися, сварки і зясування відносин в їх сімї стали буденними. Через деякий час після виписки з лікарні дружина почала вимагати подарувати їй квартиру. Посилаючись на знайомство з лікарем-психіатром ОСОБА_6, стала погрожувати відправити його на лікування до місцевої психіатричної лікарні і залишити там назавжди. Від однієї думки, що він знову потрапить у цей медичний заклад, він відчував панічний страх. Не витримавши психічного тиску він погодився подарувати відповідачу квартиру.

12.10.2018 року відповідач подала заперечення на відповідь на відзив позивача (а.с.105-108). В запереченнях зазначає, що після консультації з лікарем психіатром Харківської психіатричної лікарні, позивачу було запропоновано лікування на стаціонарі. Вона ніяких заяв про госпіталізацію позивача до психіатричної лікарні не писала. Позивач добровільно погодився на госпіталізацію, зробив власноручно і добровільно підпис про свою згоду на лікування. Після виписки з лікарні ніяких погроз, з її боку, про відправлення чоловіка до психіатричної лікарні ніколи було. У них були гарні сімейні відносини.

Третя особа- приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 в судове засідання не зьявився, причини неявки суд не повідомив. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки ( а.с.165).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 1990 року по 21 березня 2018 року, що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб і про розірвання шлюбу (а.с.12,13 ).

06.10.2015 року між позивачем і відповідачем був укладений Договір дарування (а.с.14-15), за яким ОСОБА_1 подарував ОСОБА_7 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 (зараз вул. Гостинна) в м. Бердянську. Вказана квартира належала позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 29.01.2010 року, яке було видано йому виконкомом Бердянської міської ради. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України судом визнається недійсним правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

У разі вчиненням правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна (пункти 19, 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Так, судом встановлено, що в пункті 10 Договору дарування від 06.10.2015 року зазначено, що Дарувальник і Обдарований взаємно стверджували один одному та повідомляли усіх зацікавлених у тому осіб, що у момент укладання Договору вони усвідомлювали значення своїх дій та могли керувати ними, не визнані в установленому порядку повністю або частково недієздатними, не перебували у хворобливому стані, не страждали на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті правочину, розуміли природу цього правочину, свої права та обовязки за договором. Договір укладався між ними у відповідності з їхньою справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, на вигідних для них умовах, не є результатом впливу тяжких обставин, з наміром створення відповідних правових наслідків, тобто не є фіктивним та не приховує інший правочин - не є удаваним.

Позивач в судовому засіданні не заперечував того факту, що нотаріус розяснював йому суть правочину і правові наслідки його вчинення, але стверджує, що підписав вказаний договір під психологічним тиском з боку дружини ОСОБА_3

В своїх поясненнях до позову позивач посилався на те, що його волевиявлення на вчинення цього правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки правочин був вчинений під психологічним тиском з боку його дружини, яка погрожувала йому тим, що покладе його в психіатричну лікарню, якщо він не подарує їй квартиру.

В обґрунтування наявності психологічного тиску з боку відповідача вказував на те, що, за заявою дружини, без його згоди, він був поміщений на лікування до психіатричної лікарні в м. Харкові, де перебував з 16.07.2015р. по 27.08.2015р., на підтвердження чого надав виписку з медичної картки стаціонарного хворого №4661 від 12.07.2018 року №21/5434 та довідку від 12.07.2018 року №21/5434. Після виписки з лікарні дружина, вимагаючи подарувати їй квартиру, здійснювала на нього психологічний тиск шляхом погроз помістити його знов до психіатричної лікарні. Для чого вона ходила до свого знайомого лікаря ОСОБА_6 Він, в свою чергу, звертався до лікаря-психіатра ОСОБА_8 за консультацією з приводу того, чи може його дружина покласти його до психіатричної лікарні без його згоди. А незадовго до укладення договору дружина погрожувала йому, що викличе психіатричну бригаду. Як на докази посилався на покази свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду показав, що працює лікарем-психіатром в Бердянському психоневрологічному диспансері. Памятає, що ОСОБА_1 дійсно дзвонив йому по телефону і питав, чи може він звернутися до нього за консультацією з приводу наявності у нього психічних хвороб. Він відповів, що консультацій по телефону не дає, запропонував прийти особисто. Згодом, ОСОБА_1 приходив до нього на прийом, відбулася приватна бесіда, зовнішніх проявів розладу психіки у позивача він не виявив. Стосовно того, чи може дружина покласти його до психлікарні без його згоди, розмови не було. Коли саме звертався позивач до нього не памятає.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що є керуючою справами ОСББ «Янтарний», на території якого знаходиться будинок №71 по вул. Свердлова, в якому проживало подружжя ОСОБА_1. В жовтні 2015 року до неї зателефонував ОСОБА_1 і просив не відкривати ворота, бо дружина хоче відправити його до психлікарні і викликала швидку допомогу. Але швидкої вона так і не бачила тоді. Назвати конкретну дату цієї розмови не може.

Судом було розяснено позивачу його право на подачу заяви про витребування доказу, а саме витребування інформації про реєстрацію виклику бригади швидкої допомоги напередодні укладення спірного договору, однак позивач відмовився від подачі такого клопотання і такого доказу суду не подав.

За клопотанням представника позивача, на підтвердження примусового поміщення позивача до психіатричної лікарні без його згоди, за заявою дружини, ухвалою суду з Психіатричної лікарні м. Харкова була витребувана медична картка стаціонарного хворого ОСОБА_1 Ухвала суду не була виконана. Позивачу і його представнику було розяснено про можливість повторного витребування цього доказу. Але, в судовому засіданні позивач і представник позивача відмовилися від надання суду цього доказу, просили розглянути справу на підставі наявних доказів, у тому числі виписки з медичної картки стаціонарного хворого №4661 від 12.07.2018 року №21/5434(а.с.26).

Так, у виписці з медичної картки стаціонарного хворого №4661 від 12.07.2018 року №21/5434, яка видана Харківською обласною клінічною лікарнею №3 зазначено, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в цій лікарні з 16.07.2015 року по 27.08.2015 року. Направлений на стаціонар за заявою, адміністрацією лікарні.

Тобто, вказана виписки свідчить про те, що позивач був поміщений у лікарню за його заявою. Вказане узгоджується з вимогами статті 13 ЗУ «Про психіатричну допомогу», якою визначено, що особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи. В інших випадках особа може бути госпіталізована примусово до психіатричного закладу тільки за рішенням суду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що факт примусової госпіталізації позивача до Харківської обласної клінічної лікарні №3 в судовому засіданні свого підтвердження не знайшов.

Відповідач в судовому засіданні суду пояснила, що ніякого психологічного тиску на позивача з метою укладення договору дарування квартири вона не чинила. Позивач дійсно у лютому 2015 року почав скаржитися на стан свого здоровя, на головний біль і біль у спині. У нього була депресія, він переймався щодо свого бізнесу через війну в Україні, хвилювався, що його можуть демобілізувати. Спочатку чоловік пройшов обстеження в Центральній клінічній лікарні м. Харкова. Там йому було рекомендовано звернутися за консультацією до психіатра. За рекомендацією його брата чоловік вирішив пройти лікування в Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні №3. Вони вдвох поїхали до м. Харкова. Напередодні поїздки чоловік видав їй довіреність на управління та розпорядження його майном. Чоловіка поклали до лікарні на підставі його заяви, за його згодою. Вона ніяких заяв не писала при цьому. Після виписки з лікарні чоловік почувався добре, продовжував займатися бізнесом, керував авто, відвідував сауну, зустрічався з друзями. Їх сімейне життя ніяким чином не змінилося після того.

У вересні 2015 року позивач звернувся до неї з пропозицією зробити їй дарунок, а саме оформити договір дарування на квартиру АДРЕСА_2. Ініціатором укладення договору виступав саме позивач. Це був його дарунок на 25-річчя їх подружнього життя. Вона ніякого тиску на нього не чинила, не погрожувала покласти його у лікарню, ніколи не викликала йому швидкої допомоги для цього. Підготовкою документів для оформлення договору займався чоловік. Під час укладення договору нотаріус їм обом розяснив правові наслідки укладення цього договору. Після укладання договору дарування вони продовжували проживати спільно у цій квартирі. У жовтні 2015 року, під час святкування Дня вчителя позивач повідомив їх друзям про те, що подарував їй квартиру. Позивач за час їх спільного проживання ніяких вимог щодо розірвання договору або визнання його недійсним не предявляв.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 суду показала, що її сімя підтримувала тривалі дружні стосунки з сімєю ОСОБА_1. Ця сімя завжди була прикладом, у них були завжди добрі стосунки. Влітку 2015 року ОСОБА_1 повідомили їм, що поїдуть на консультацію лікарів до м.Харкова. Після повернення з Харкова їх сімейні відносини ніяким чином не змінилися. У вересні 2015 року вони усі разом їздили відпочивати на джерело Пантелеймона. У жовтні 2015 року, коли святкували День вчителя, відповідач повідомив їм, що подарував ОСОБА_6 квартиру на срібне весілля. Відносини у них погіршилися в жовтні 2017 року, коли у позивача зявилася інша жінка.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що у 2015 році позивач начебто захворів. Він з дружиною постійно їздив по лікарнях. Навесні 2015 року їздив на обстеження до м. Харкова. Олена розказувала, що в нього депресивний стан. Влітку він також лікувався в Харкові. Про те, що позивач подарував квартиру дружині він розказав в колі друзів під час святкування Нового 2016 року. Він сказав, що подарував за те, що «вона з ним возиться». При цьому жодних нарікань на примушування його до укладення договору не було.

Свідок ОСОБА_12 показала, що позивач ще у 2011 році говорив про те, що подарує квартиру дружині. На святкуванні Дня вчителя в жовтні 2015 року він розказав їм, що подарував ОСОБА_6 квартиру на ювілей весілля. Він ніколи не скаржився на те, що ОСОБА_6 чинить на нього якийсь тиск, чи примушує його подарувати квартиру.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено і не надано суду належних і допустимих доказів того, що договір дарування був укладений ним проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 203,215,231 ЦК України, ст.ст. 12,13, 81, 141, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.12.2018 року.

Суддя І. П. Прінь