ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/645/18 Справа № 212/158/18 Суддя у 1-й інстанції - Зімін М.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 25 липня 2018року, яке постановлено суддею Зіміним М.В. у м.Кривому Розі та повне судове рішення складено 30 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що вона з 27.06.1985 по 22.08.2011 перебувала утрудових відносинах з приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ«ЦГЗК») та працювала машиністом крану збагачувальної фабрики.

Наказом по підприємству від 22.08.2011 за № 728 була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Зазначає, що у листопаді 2017 року вона дізналась, що при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки вона пропрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Однак до часу звернення до суду належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги їй не виплачені, тому просила стягнути з відповідача невиплачену вихідну допомогу у розмірі 7063,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 22.08.2011 року по 22.08.2014 року у розмірі 86371,20 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 25 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволені у повному обсязі.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 - вихідну допомогу в розмірі 7063 (сім тисяч шістдесят три) гривні 20 копійок; - середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 86371 (вісімдесят шість тисяч триста сімдесят одна) гривня 20 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 з урахуванням принципів розумності, співмірності та справедливості, зазначивши у рішенні, що ПрАТ «ЦГЗК» повинен утримати з нарахованої ОСОБА_1 суми податку з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідач вважає, що оскільки колективним договором між ВАТ «ЦГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «ЦГЗК» (далі колективний договір) на 2010-2011 роки коли звільнилась позивач у п. 7.10 було встановлено виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу у розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, а саме: від 7,5 до 15 років - середньомісячну заробітну плату працівника; від 15 до 20 років дві такі заробітні плати; від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати працівника, а оскільки позивачу на момент звільнення було 50 років, тому не було законних підстав для виплати їй одноразової вихідної допомоги, визначеної у п.7.10 колективного договору. Вказує на те, що оскільки ні колективний договір, ні окремі його норми на були в судовому порядку визнані недійсними, тому роботодавець правомірно дотримувався вимог колективного договору, здійснюючи розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні, тобто законно не виплатив їй одноразову допомогу в розмірі, залежному від її стажу, оскільки на момент звільнення вона не досягла 55 річного віку.

Окрім того, відповідач вказує на те, що в судовому засіданні неодноразово просив зменшити суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки ця сума в 12 разів перевищує суму основної заборгованості перед позивачем, однак суд у рішенні не обґрунтував того, чому він не застосував своє право щодо зменшення розміру стягнення.

Також, відповідач вказує на те, що розрахунок суму одноразової допомоги, який заявлений позивачем є невірним, оскільки не враховано, що при нарахуванні та виплаті цієї суми одноразової допомоги відповідач має виконати обов`язок податкового агента перед державою та сплатити з нарахованої суми податок з доходів фізичних осіб. При цьому, наводячи бухгалтерські розрахунки, вказує, що позивачу до виплати з відрахуванням податку з доходів фізичних осіб треба сплатити 6003,72 грн., а не 7063,20, як заявлено позивачем і стягнуто судом.

Відповідач стверджує, що суд не встановив коли саме і яким чином позивач дізналася про положення Галузевої угоди Гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки, згідно, яким вона мала право на виплату одноразової вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат працівника, та зауважує, що ОСОБА_1 із позовом до суду звернулася більше ніж через 7 років після звільнення з підприємства, що спричинило значне збільшення розміру санкції у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги. При цьому вказує на те, що до відповідача з цими вимогами вона не зверталася, тому вважає дії ОСОБА_1 зловживанням правом, що не враховано судом під час ухвалення оскаржуваного рішення. Також позивач звертає увагу на те, що суд, стягнувши на користь позивача суму 86371,20 грн., яка в 36 разів перевищує середній заробіток ОСОБА_1 та в 12 разів перевищує суму невиплаченої одноразової допомоги, що призводить до безпідставного збагачення позивача та створює фінансове виснаження підприємства та неправомірні переваги, зазначаючи,що колишній працівник, який отримує середній заробіток як компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, не може отримувати більше коштів за той же період, ніж працюючий працівник.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі виходив лише із доводів представника позивача і не навів жодного аргументу з приводу необхідності відступлення від правових висновків Верховного суду України від 21.11.2011 у справі №6-53цс11, від 27.04.2016 у справі №6-11цс16 та постановах Верховного суду від 07.03.2018, 04.04.2018 та від 16.04.2018, 13.06.2018 щодо застосування принципу співмірності на які спирався відповідач, аргументуючи свою позицію.

Також відповідач вважає, що оскільки позивач була звільнена ще 22.08.2011 року, а до суду звернулася лише у 2018 році і не поставила у позовній заяві питання про поновлення строку для звернення до суду, то суд першої інстанції мав відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог через пропуск строку позовної давності, про, що просив відповідач.

Окрім того, відповідач вказує на порушення судом вимог ст.ч.2 ст.258 ЦПК України щодо розгляду клопотання відповідача про витребування у позивача банківських реквізитів для перерахування сум у добровільному порядку, яке проігноровано судом, оскільки не постановлена ухвала щодо вирішення цього питання.

Сторони не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач у період з 27.06.1985 по 17.04.1989 та з 12.12.1989 по 22.08.2011 року, часу звільнення у зв`язку із виходом на пенсію, перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК» та працювала машиністом крану збагачувальної фабрики, зазначені обставини не заперечувались сторонами під час розгляду справи, та підтверджуються копією трудової книжки. (а.с.5-12).

Згідно запису у трудовій книжці ОСОБА_1 , звільнено з роботи 22.08.2011 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ № 728 від 22.08.2011 року. (а.с.5).

Отже судом встановлено, що ОСОБА_1 безперервно відпрацювала на підприємстві відповідача 21 рік 8 місяців 10 днів та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

З паспорту громадянина України, серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

Згідно розрахункового листа ПрАТ «ЦГЗК» за серпень 2011 року ОСОБА_1 при звільненні із підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась. (а.с.26).

Відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» за № 1625 від 21.12.2017, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за два останні місяці перед звільненням червень-липень 2011 року склала: 2354,50, середньогодинна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням склала 14,40 грн. (а.с.24).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та покладаючи обов`язок з виплати невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами були трудові правовідносини, оскільки позивач працювала на підприємстві відповідача більше 20 років та під час звільнення в порушення вимог закону не отримала встановлені законом виплати.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Згідно норм ст.13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

У п.7.10 Колективного договору на 2010-2011 роки між генеральним директором ВАТ «ЦГЗК» та спільним представницьким органом профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» (далі - Колективний договір) встановлено зобов`язання підприємства відповідача виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати працівника (а.с.27-28).

Так, Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки (далі - Галузева Угода), яка була чинною на день звільнення ОСОБА_1 й положення, якої, згідно роз`яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 19.01.2016 року, №03/18, поширюються на ПАТ «ЦГЗК», встановлено, що Угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди (п.1.13).

Пунктом 6.1 Галузевої Угоди, встановлено, виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати (а.с. 16-23).

Відповідно до ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону встановлює, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Положеннями 16 КЗпП України передбачено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

В судовому засіданні було встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться.

Так, Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, при суд встановив, що колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки встановлює вікові обмеження у виплаті вихідної допомоги, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.

Так, Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві, а не від віку виходу на пенсію.

Отже, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_1 безперервно відпрацювала на підприємстві відповідача 21 рік 8 місяців 10 днів та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію то на неї розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України, тому їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( із змінами та допосвненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Суд, встановивши, що позивач була звільнена з підприємства відповідача 22 серпня 2011 року, обчислив середньомісячну заробітню плату, виходячи з двох поперердніх повних місяців - червня та липня 2011 року, яка у позивача тоді складала 2354,40 грн., та розрахував, що вихідна допомога повинна становити 7063,20 грн., а оскільки відповідачем при звільненні позивача її не сплачено, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача належної їй по закону встановленої суми вихідної допомоги.

Нормами ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-2404цс15 від 05 жовтня 2016 року, яка в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинна враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення вихідної допомоги у повному обсязі, дійшов правильного висновку, що підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні немає, і колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду.

Так, суд врахував кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за період з 22 серпня 2011 року по 22 серпня 2014 року, який становить 5998 годин, що середньогодинна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням становила 14,40 грн., обрахував, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 86371,20 грн. (5998 год.х 14,40 грн.).

При цьому суд доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду були відкинуті судом про, що зазначено у рішенні.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Проаналізувавши наведені наведених норми матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, про, що зазначив у оскаржуваному рішенні.

Так, згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Отже колегія суддів вважає, що під час розгляду цієї цивільної справи повно та всебічно зясував обставини, що мають значення для справи та правильно визнав, що відповідач повинен відшкодувати позивачу невиплачену при звільненні одноразову вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку, правильно встановив розмір та срок за виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтував свій висновок щодо строків позовної давності, а доводи відповідача в апеляційній скарзі в цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.367, ч.1 ст.369, ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задовлення.

Рішення Жовтневого районного суду м.КривогоРогу від 25 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: