ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Університету митної справи та фінансів, третя особа ОСОБА_3, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 01.09.2016 року наказом №472-К він був призначений на посаду старшого викладача кафедри оподаткування та соціального забезпечення Університету Митної справи та фінансів на 0,6 ставки на період відпустки по догляду за дитиною. 29 жовтня 2017 року позивач був звільнений з посади відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у звязку з закінченням строку трудового договору. Вважає, що його звільнення проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства України, оскільки з 23.02.2015 року він був обраний головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації Дніпропетровської державної фінансової академії та є членом обкому профспілки працівників державних установ, однак, у порушення вимог ст.ст. 43, 252 КЗпП України відповідач не погодив його звільнення з первинною профспілковою організацією Університету Митної справи та фінансів (який є правонаступником фінансової академії) та Дніпропетровською обласною профспілковою організацією працівників державних установ. Тому позивач просив визнати його звільнення незаконним, наказ №803-К від 27.10.2017 року про припинення трудового договору (строкового) скасувати, зобовязати Університет митної справи та фінансів поновити його на роботі з 29.10.2017 року на посаді старшого викладача кафедри оподаткування та соціального забезпечення; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 3200,00 грн. (а.с. 1-3).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2018 року, з врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 25 квітня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено (а.с. 73-76, 95-96).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення місцевого суду в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 21.09.1998 року позивач був прийнятий на посаду старшого викладача кафедри економічної теорії за контрактом в Дніпропетровський фінансово-економічний інститут на підставі наказу №6-п від 21.09.1998 року, що підтверджується копією трудової книжки БТ-II №3695562 (а.с. 4-8).

Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року №788 Дніпропетровська Державна фінансова Академія реорганізована в Університет митної справи та фінансів шляхом приєднання (а.с. 7).

З 01 червня 2016 року наказом №419-к позивач був переведений на посаду старшого викладача кафедри оподаткування та соціального забезпечення із збереженням умов контракту.

01 серпня 2016 року ОСОБА_2 звільнений з посади відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, у звязку із закінченням строку трудового договору, відповідно до наказу №676-к від 31.08.2016 року.

В подальшому, на підставі наказу №472-к від 01.09.2016 року, 01 вересня 2016 року позивач прийнятий на посаду старшого викладача кафедри оподаткування та соціального забезпечення на 0,6 ставки на період відпустки працівника для догляду за дитиною (а.с. 4-8).

Строк перебування на вказаній вище посаді позивачу був продовжений наказом №284к від 28.04.2017 року про продовження терміну роботи, відповідно до пункту 2 якого продовжено ОСОБА_2, старшому викладачу кафедри оподаткування та соціального забезпечення на 0,6 ставки, термін роботи з 30.04.2017 року по 29.10.2017 року на період відпустки ОСОБА_4 для догляду за дитиною до досягнення нею віку 4,5 років, або до фактичного виходу вказаного працівника на роботу (а.с. 32, 33).

29 жовтня 2017 року позивач був звільнений з посади відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у звязку з закінченням строку трудового договору на підставі наказу №803-к від 27.10.2017 (а.с. 9).

Відповідно до протоколу засідання кафедри оподаткування та соціального забезпечення Університету митної справи та фінансів №6 від 15.11.2017 року, колектив кафедри погодився запропонувати позивачу 0,1 ставки старшого викладача, про що повідомити керівництво Університету (а.с. 35-36).

Встановлено, що ОСОБА_2 обраний головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації Дніпропетровської державної фінансової академії, що підтверджується копією протоколу від 23.02.2015 року №1, копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи №418253 та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.10-11, 12, 13).

Разом з тим, первинна профспілкова організація Дніпропетровської державної фінансової академії з 26.12.2017 року перебуває в стані припинення, не функціонує, що визнано сторонами у судовому засіданні суду апеляційної інстанції (а.с. 37-41).

Також встановлено, що згідно протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Університету митної справи та фінансів №35 від 25.09.2018 року, останнім було розглянуто питання щодо надання обґрунтованої згоди (відмови у наданні згоди) на звільнення ОСОБА_2 та було вирішено, що права позивача при звільненні порушені не були, а його звільнення є законним і таким, що ґрунтується на достатніх підставах (а.с. 189-190).

Протоколом Президії Дніпропетровського обкому профспілки працівників державних установ від 06.12.2018 року щодо розгляду питання про надання обґрунтованої згоди (відмови у наданні згоди) на звільнення ОСОБА_2 постановлено відмовити в наданні згоди на розірвання трудового договору позивача (а.с. 210-212).

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч. 1 статті).

За змістом ч. 1 ст. 21 Кодексу Законів про працю трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України).

Згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КзпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Частиною 3 статті 252 КЗпП України встановлено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

В абзаці 5 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2992 року, з відповідними змінами та доповненнями, «Про практику розгляду судами трудових спорів», зокрема, роз»яснено, що встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду.

Також управової позицій Верховного Суду України, висловленій у постанові №6-703цс15 від 01.07.2015 року, зазначено, що відповідно до ч.7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року. Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Разом з тим, оскільки у зазначеному висновку не досліджувалося питання значення терміну "обґрунтованості" або "необґрунтованості" рішення профспілкового комітету, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає за необхідне зазначити наступне. В аспекті положень ч.7 ст. 43 і ч.6 ст. 39 ЗУ "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобовязаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст.8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами". Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, місцевий суд дійшов правильного висновку, що звільнення позивача (який на час звільнення був головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації Дніпропетровської державної фінансової академії) у зв»язку із закінченням строку дії трудового договору було проведено без згоди виборного органу, членами якого є позивач, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки. Також правомірно встановлено, щоінші передбачені законодавством вимог для звільнення позивача роботодавцем були дотримані. Дані факти визнані позивачем та представником відповідача, що стверджується письмовими матеріалами справи, усними поясненнями сторін в судах першої, апеляційної інстанції та відображено в протоколах і звукозаписах судових засідань.

Разом з тим, місцевий суд дійшов помилкового висновку, що звільнення позивача за пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у звязку з закінченням строку трудового договору, не передбачає виконання вимог ст. 252 КЗпП України. Колегія наголошує, що діюче законодавство про працю не містить правової норми, яка б виключала обов»язковість застосування положень ст. 252 КЗпП України при звільненні працівника, який обраний керівником профспілкового комітету первинної профспілкової організації, у звязку із закінченням строку трудового договору.

З урахуванням наведених вище роз»яснень пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2992 року, з відповідними змінами та доповненнями, «Про практику розгляду судами трудових спорів», апеляційним судом було постановлено ухвалу від 11.09.2018 року, запитано згоду первинної профспілкової організації Університету митної справи та фінансів і Дніпропетровської обласної профспілкової організації працівників державних установ щодо звільненні позивача на підставі пункту 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у звязку з закінченням строку трудового договору, відповідно до наказу відповідача №803-к від 27.10.2017 (а.с. 127 - 128).

Детально дослідивши зміст протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Університету митної справи та фінансів №35 від 25.09.2018 року про надання згоди на звільнення позивача, а також зміст протоколу Президії Дніпропетровського обкому профспілки працівників державних установ від 06.12.2018 року про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання наказу про звільнення позивача незаконним, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зважаючи на наступне.

Встановлено, що у лютому 2015 року ОСОБА_2 був обраний головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації Дніпропетровської державної фінансової академії. Однак, первинна профспілкова організація Дніпропетровської державної фінансової академії з 26.12.2017 року не функціонує, що виключає можливість отримання відповідного рішення щодо надання чи відмови у наданні згоди на звільнення позивача. Викладене визнано позивачем, представником позивача, представником відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції та підтверджується протоколом і звукозаписом судового засідання.

На час розгляду справи апеляційним судом в Університеті митної справи та фінансів легалізована і діє первинна профспілкової організації Університету митної справи та фінансів, членом якої ОСОБА_2 не являється, тому висновок вказаної первинної профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення позивача не може бути прийнятий до уваги судом.

Згідно змісту протоколу Президії Дніпропетровського обкому профспілки працівників державних установ від 06.12.2018 року, у наданні згоди на звільнення позивача відмовлено з посиланням на неотримання роботодавцем при звільненні ОСОБА_2 відповідної згоди первинної профспілкової організації та Дніпропетровської обласної профспілкової організації працівників державних установ (а.с. 210-212).

Будь-якого іншого обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивача протокол Президії Дніпропетровського обкому профспілки працівників державних установ від 06.12.2018 року не містить.

Враховуючи наведене, встановивши, що вищевказанерішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору не містить посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його трудових прав, - колегія дійшла висновку про необґрунтованість рішення Президії Дніпропетровського обкому профспілки працівників державних установ від 06.12.2018 року щодо відмови у згоді на звільнення позивача, що свідчить про правомірність звільнення ОСОБА_2без згоди виборного органу та вищого виборного органу цієї профспілки.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зважаючи на невстановлення порушень трудових прав позивача з боку відповідача, в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 3200,00 грн. також необхідно відмовити.

Враховуючи помилковий висновок місцевого суду про необов»язковість отримання згоди профспілки у випадку звільнення керівника первинної профспілкової організації у зв»язку із закінченням строку трудового договору, - рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2018 року підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2018 року змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді