Справа № 524/1261/18
Провадження №2/524/1250/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі:
головуючого судді Предоляк О.С.
секретаря судового засідання Гладкої К.О.
за участі представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,-
ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом у якому, посилаючись на норми ст.344 ЦК України просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку А,а, а1, душ б1, сарай з погрібом Б,Бп,б, сарай В, в1, колодязь к, зливна яма Е. вимощення І, огорожа №1-2.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 позов підтримує, просить його задовольнити, з підстав, зазначених у позові та додаткових поясненнях. Стверджує, що позивач не має змоги розпоряджатись житловим будинком, зокрема переоформити на себе особовий рахунок для сплати житлово-комунальних послуг, зареєструвати своє місце проживання, оформити державну допомогу, заповісти житловий будинок.
Позивач ОСОБА_2 , допитаний 20.09.2018 року, повідомив суду, що з 2002 року, за дозволу сусідів добросовісно заволодів житловим будинком АДРЕСА_1 . У подальшому відкрито та безперервно володіє житловим будинком: сплачує комунальні послуги, здійснює ремонтні роботи. Разом з ним проживає його сім`я. Під час здійснення ремонтних робіт у будинку знайшов будинкову книгу відповідно до якої дізнався щодо власника будинку ОСОБА_3 .
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, викликалась судом за зареєстрованим місцем проживання по АДРЕСА_1 та оголошенням на сайті судової влади.
Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що відповідно до наданої будинкової книги на будинок АДРЕСА_1 власником є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.02.1992 року. Зазначено, що житловий будинок за даними інвентаризації становить 24, 5 кв.м.
В технічному паспорті містяться відомості, що житловий будинок складається з житлового будинку, душа, сараю сараю з погрібом, колодязя, зливної ями, вимощення, огорожі.
Містяться відмітка щодо збудованої самочинно котельної літери а1.
Згідно статті 344 ЦПК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.
Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Таким чином, виходячи зі змісту ст.344ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:
- майно може бути об`єктом набувальної давності;
- добросовісність володіння;
- відкритість володіння;
- давність володіння та його безперервність;
- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;
- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.
Позивач вказує, що відкрито, безперервно та добросовісно володіє домоволодінням, а тому є підстави, передбачені ст.344 ЦК України для визнання права власності.
Враховуючи положення ст.ст.335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).
У позовній заяві ОСОБА_2 стверджував, що оселяючись до спірного житлового будинку у 2002 році, ні він, ні сусідні мешканці будинку не знали про те, що вказаний будинок належить відповідачу.
Будинок знаходився в занедбаному стані, там постійно ніхто не мешкав, лише з являлися невідомі особи, без постійного місця проживання, що влаштували там «притон». Будинок перетворився у звалище сміття, мав місцязруйнування, на ствердженням чого є відповідні фотографії.
Зазначав, що повідомлено, що попередній власник помер ще у 1991 році, в свою чергу, про існування власника будинку відомо не було, тому зважаючи на те, що вказаний об`єкт нерухомого майна знаходився в занедбаному стані, перетворився на звалище сміття, що там давно ніхто не мешкав, ці підстави не давали сумніву щодо правомірності заволодіння вказаним майном.
Про існування власника житлового будинку фактично дізнався, коли мешкав з сім`єю у цьому будинку та здійснював заходи щодо його утримання.
Натомість, які дії вжив позивач щодо з`ясування власника майна, враховуючи, що ОСОБА_3 у 1992 році оформила майно, отримавши свідоцтво про право власності після померлої у 1991 році ОСОБА_4 він суду не повідомив.
Цей факт, а також показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , свідчить тільки про користування позивачем та його сім`єю спірним будинком, його належне утримання, тому правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю відсутні.
З показань свідків сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , вбачається, що позивач достеменно знав, що користується будинком, власником якого є донька ОСОБА_4 , яка померла у 1991 році.
Сусіди повідомили також, що ОСОБА_3 напевно проживає у Казахстані і у певний період мали телефонні засоби зв`язку з останньою.
Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності у момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України в своїй постанові № 5від 07.02.2014року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме п.13можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344ЦК,згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право з вернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до п.9 вказаної постанови при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
З аналізу вище наведеного вбачається, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності відповідних умов, зокрема, законного об`єкту володіння, добросовісності та відкритості володіння, давності володіння та його безперервності (строк володіння).
При цьому, суд звертає увагу на те, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Вказане узгоджується з позицією, висловленою Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року.
За встановленими обставинами даної справи суд приходить до висновку, що позивач знав, що спірне нерухоме майно на праві власності належить ОСОБА_3 Право власності відповідача на вказану нерухомість не оскаржувалось, та не є предметом дослідження в рамках даної справи. При цьому суд звертає увагу на те, що саме проведення поліпшення нерухомого майна не є підставою для набуття права власності на нього за набувальною давністю.
Щодо інших доводів суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Законним способом набуття прав власності на житлове приміщення для позивача залишається викуп спірного майна, вирішення питання щодо самочинно збудованого майна, а у разі виникнення перешкод в реалізації цього права позивач має право на звернення до суду.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність позову, а тому у його задоволення слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 2,4,5,10, 11,12,13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 229, 256-257, 259, 263-265, 267, 273, 354, п.п.9, 15.5 Розілу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -
У задоволенні позовних вимогОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.С. Предоляк