Справа № 214/2235/18
2/214/1801/18
12 грудня 2018 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі
головуючого судді Чернової Н.В.,
при секретарі Звада Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу №214/2235/18 за позовною заявою ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) про встановлення права власності за набувальною давністю на рухоме майно, -
Позивач ОСОБА_1, звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, в якому просить суд визнати за ним право власності на автомобіль AUDI 200, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN-WAUZZZ44ZFA099533, за набувальною давністю з 02.03.2015 року.
В обґрунтування позову позивач вказав, що 30.11.2006 року він уклав з ОСОБА_3, що мешкав за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Тухачевського, 49/24, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від ОСОБА_2, договір зберігання несправного транспортного засобу AUDI 200, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Кінцевий строк договору зберігання 01.03.2007 року. При цьому, ОСОБА_3, зобовязувався забрати у нього автомобіль до 01.03.2007 року, сплативши йому обумовлену винагороду за зберігання. При укладенні договору, ОСОБА_3 залишив у нього на зберігання ключі від автомобіля, документи та довіреність від ОСОБА_4 Після спливу строків договору, ОСОБА_3 автомобіль не забрав, а в телефонному режимі сповістив позивача, що автомобіль йому не потрібен, оскільки його відновлення не є рентабельним та запропонував здати автомобіль на металобрухт, а кошти, вилучені за здачу металобрухту залишити собі за зберігання авто або ж залишити автомобіль собі та відновити його. Після цього, позивач звязався з власником автомобіля - ОСОБА_2 та попросив його переоформити автомобіль на нього, на що останній відповів, що даний автомобіль він продав, отримавши за нього кошти, ОСОБА_5 без переоформлення, шляхом надання йому генеральної довіреності, а оскільки він отримав за автомобіль кошти, то позивач може робити з ним, що йому заманеться. Приблизно до літа 2010 року, автомобіль знаходився в гаражі, за місцем його зберігання. У липні 2010 року позивач провів ремонт двигуна та коробки передач автомобіля, витративши при цьому на запчастини близько 2000 доларів США. Після проведених ремонтних робіт, позивач виїхав з гаража, та в подальшому і до теперішнього часу автомобіль зберігає біля свого будинку, за місцем свого проживання за адресою: б-р Маршала Василевского, буд .9. Таким чином, позивач, на його думку, добросовісно заволодів автомобілем на підставі договору від імені його власника, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення. З часу закінчення договору - 01.03.2007 року, станом на 02.03.2010 року сплинули строки позовної даності за договором, коли відповідач міг звернутися до суду та витребувати своє майно. З 02.03.2010 року по теперішній час сплило більше, ніж 8 років, отже, строк необхідний для застосування набувальної давності - 5 років, сплинув 02.03.2015 року. За цих обставин, ОСОБА_1 вважає, що автомобіль AUDI 200, 1985 року випуску, він набув на праві набувальної власності. У звязку із такими обставинами, позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом.
Позивач та його представник в судове засідання не зявились, представник позивача надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, у разі неявки відповідачів не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку.
Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлявсья належним чином, однак у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв про відкладення розгляду справи чи інших клопотань до суду від відповідача не надходило. Відзив на позов у встановлений судом строк відповідач, також, не подав.
Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.
При цьому, відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «…сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції…».
З метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, уникнення можливості зловживання учасниками справи своїми процесуальними правами, суд постановив ухвалити рішення в заочному порядку за відсутності відповідача, з урахуванням згоди на це позивача та його представника, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Окрім того, позивачем надана заява про забезпечення позову, шляхом заборони будь-якого вилучення у нього транспортного засобу AUDI 200, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN-WAUZZZ44ZFA099533, яка задоволена ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 11.04.2018.
17.05.2018 року ухвалою суду відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання.
15.11.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.
Інших процесуальних дій судом не вчинялось.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Керуючись п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, суд вважає, що дану справу можливо вирішити на підставі наявних в ній доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.
Як видно з копії дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №473571, виданого 07.07.2006 року Криворізьким МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області, власником транспортного засобу AUDI 200, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN-WAUZZZ44ZFA099533 є ОСОБА_2 (а.с.7).
При цьому, довіреністю серії ВЕА №142685 від 14.07.2006 року, посвідченою приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 керувати та розпоряджатися належним йому легковим автомобілем марки AUDI 200, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN-WAUZZZ44ZFA099533 (а.с.13).
Діючи на підставі вказаної вище довіреності, ОСОБА_3 30.11.2006 року уклав з ОСОБА_1 договір зберігання автомобіля AUDI 200, реєстраційний номер НОМЕР_1, відповідно до умов якого, зберігач зобовязується повернути прийняте на зберігання майно по першою вимогою поклажодавця. При цьому, останній зобовязується після сплину строку договору, забрати майно, що знаходиться на зберіганні та оплатити зберігачу обумовлену винагороду. Вказаний договір діє до 01.03.2007 року включно та не може бути продовженим. Питання подальшого зберігання може бути вирішено шляхом укладення іншого договору зберігання (а.с.8-9).
Також, на виконання зазначеного договору зберігання, 30.11.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 складено акт прийому-передачі автомобіля, згідно з яким поклажодавець здав, а зберігач прийняв на зберігання автомобіль AUDI 200, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, VIN-WAUZZZ44ZFA099533, кий буде зберігатися в гаражі №55 блок №2 ГБК «Кубанськ» в Саксаганському районі м. Кривого Рогу. (а.с.10).
При цьому, як видно з копії полісу обовязково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/3809248 від 18.04.2018, ОСОБА_1 застраховано свою цивільно-правову відповідальність у разі настання страхового випадку під час керування ним автомобілем AUDI 200, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджує фактичне володіння позивачем зазначеним транспортним засобом.
Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він, на його думку, добросовісно заволодів автомобілем на підставі договору укладеного від імені його власника ОСОБА_2, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, а з урахуванням того, що з часу закінчення договору - 01.03.2007 року, сплинуло більше, ніж 8 років, позивач вважає, що автомобіль AUDI 200, 1985 року випуску, він набув на праві набувальної власності.
Перевіряючи обґрунтованість таких тверджень позивача, в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного.
Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в 04.11.1950 року, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи, відповідно до ст.9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності. Зокрема, ч.4 ст.41 Конституції України, передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема, в ст.344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності.
Так, відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести сам позивач, згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).
Застосування набувальної давності передбачає відсутність підстави для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю.
Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому, добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.
Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником.
Враховуючи зазначене, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на які-небудь правові підстави набувальної давності і розповсюджується на випадки фактичного, безтитульного володіння чужим майном.
Наявність у володільця певного юридичного титулу (договір найму, збереження, довіреності тощо), виключає застосування набувальної давності.
Дана норма права не підлягає застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
При цьому, застосування набувальної давності передбачає відсутність підстави для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю.
У разі виникнення спору, встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст.397 ЦК України).
Виняток передбачено ч.3 ст.344 ЦК України, згідно з якою, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, якій після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на рухоме майно через п'ять років з часу спливу позовної давності.
При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Оскільки спірний автомобіль знаходиться в користуванні позивача на підставі договору зберігання, дія якого сплинула ще у 2007 році, вказана обставина виключає ознаки безтитульного (незаконного володіння) та право позивача заявляти про право власності за давністю володіння автомобілем.
При цьому, матеріалами справи підтверджено, що спірний транспортний засіб належить на праві власності ОСОБА_2 Реалізуючи право власника відповідач 14.07.2006 року вчинив односторонній правочин, а саме видав на ім'я ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважив останнього, зокрема, розпоряджатися автомобілем. ОСОБА_3, в свою чергу, уклав з позивачем ОСОБА_9 договір зберігання транспортного засобу, який, на думку суду, не створив переходу права власності на транспортний засіб від власника до позивача.
Право власності за набувальною давністю може бути набуто на рухоме майно в разі, якщо майно немає власника, або власник якого невідомий, або він відмовився від права власності на належне йому рухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Як видно із змісту диспозиції ч.1 ст.388 ЦК України, добросовісність набувача може бути встановлена при переході права власності на майно винятково за відплатними договорами.
Як встановлено судом, під час вивчення матеріалів цивільної справи, позивач ОСОБА_1 на момент заволодіння транспортним засобом знав проте, що володіє чужим майном і володіння є титульним, на підставі угоди з представником власника транспортного засобу.
Враховуючи вищевикладене, на думку суду, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.344 ЦК України, оскільки транспортний засіб AUDI 200, реєстраційний номер НОМЕР_1, має власника, про що достеменно відомо позивачу.
Тому, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права є помилковим, а для задоволення позову відсутні законні підстави.
На підставі вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що оскільки користуючись автомобілем, який не є його власністю, позивач був обізнаний про його власника, його володіння спірним майном не можна вважати добросовісним, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.13, ч.1 ст.81, ч.1 ст.141, ч.2 ст.247, 263-265, ч.1 ст.280 ЦПК України , суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення права власності за набувальною давністю на рухоме майно відмовити.
Зачне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення, не подання заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно з ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Суддя Н.В. Чернова