Ухвала

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 569/6157/16-ц

провадження № 61-10906св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., УсикаГ. І.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Карпук А. К., Здрилюк О. І., Матвійчук Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

(далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулось з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 13 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 232 000 доларів США зі сплатою процентів, інших платежів відповідно до умов договору.

Крім того, 26 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 65 000 доларів США зі сплатою процентів, інших платежів відповідно до умов договору. Терміни повернення кредитних коштів установлені у графіку погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договорів, але в будь-якому випадку не пізніше 13 лютого 2018 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_4 умов кредитних договорів 13 лютого 2007 року та 26 липня 2007 року сторонами укладено договір іпотеки та іпотечний договір відповідно, за якими відповідач передала банку в іпотеку нежитлове приміщення літ. «А-5» загальною площею 272,0 кв.м, розташоване на першому поверсі будівлі по АДРЕСА_1.

Вказувало, що у зв'язку з невиконанням позичальником взятих за договорами про надання споживчих кредитів зобов'язань утворилася заборгованість, що стало підставою для звернення ПАТ «УкрСиббанк» до суду з позовом про стягнення заборгованості. Так, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 лютого 2011 року стягнено солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за вказаними кредитними договорами у розмірі 2 001 253,79 грн.

Зазначало, що 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договори відступлення права вимоги і факторингу, відповідно до яких останнє набуло право вимоги за вказаними кредитними та іпотечними договорами.

За таких обставин позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами від 13 лютого 2007 року № 0 та від 26 липня 2007 року № 0 у загальному розмірі 2 001 253,79 грн звернути стягнення на предмет іпотеки.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 липня 2016 року, ухваленим у складі судді Гриня О М., у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем. Право позивача на стягнення заборгованості за вказаними договорами виникло з моменту набрання рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 лютого 2011 року законної сили, тобто з 3 березня 2011 року, тому саме з цього часу у кредитора виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості у загальному розмірі 2 001 253,79 грн за кредитним договором № 0 від 13 лютого 2007 року у сумі 1 661 691,10 грн, з яких 1 529 179,25 грн простроченого основного боргу, 125 555,50 грн заборгованості за процентами, 1 809,97 грн пені за порушення строків сплати кредиту, 5 074,38 грн пені за порушення строків сплати процентів та заборгованості; за кредитним договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26 липня 2007 року у розмірі 339 634,69 грн, з яких 311 108,65 грн простроченого основного боргу, 27 299,81 грн заборгованості за процентами, 1 226,23 грн пені, звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення (літер А-5, 1-й поверх, реєстраційний номер 16425281) загальною площею 272,0 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною 1 989 952 грн.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції залишив поза увагою невиконання боржником основного зобов'язання, отже, таке не припинене, відтак, не припинена іпотека, встановлена договором від 13 лютого 2007 року. Тому іпотекодержатель має право вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення своїх вимог, що також передбачене пунктом 2.2.1 іпотечного договору. Оскільки іпотека не припинена, строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом не пропущено.

Такого висновку апеляційний суд дійшов з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-153цс14, згідно з якою сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі зазначила, що апеляційним судом помилково застосовано до спірних правовідносин висновок Верховного Суду України викладену у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-153цс14, оскільки предметом розгляду вказаної справи є визнання договору іпотеки припиненим, а у даній справі позивачем пред'явлено вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки зі спливом позовної давності.

Вказувала, що, направивши вимоги про повне дострокове погашення кредитної заборгованості, банк фактично змінив строк виконання зобов'язання, тому разом із правом повного дострокового погашення заборгованості 12 жовтня 2010 року у нього виникло і похідне право звернення стягнення на предмет іпотеки. З даним позовом ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду 17 грудня 2014 року, тому пропустило позовну давність для звернення до суду з таким позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 22 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з пунктом чотирнадцятим частини першої статті 253 ЦПК України у випадку, встановленому пунктом десятим частини першої статті 252 ЦПК України, провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 листопада 2018 року на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу № 344/16760/14-ц, провадження

№ 61-31327св18, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

«Кей-Колект» до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2017 року.

Аналіз ухвали Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 344/16760/14-ц свідчить про те, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла до висновку про те, що питання про застосування позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки містить виключну правову проблему, оскільки існує різна судова практика щодо визначення моменту виникнення зобов'язання дострокового повернення суми кредиту в повному обсязі.

Так Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі

№ 6-1674цс17 виходив з того, що змінивши строк виконання основного зобов'язання, кредитор (банк) був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли банк дізнався про порушення свого права, тобто з дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Разом з цим у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 5 липня 2017 року у справі № 6-1840цс17 Верховний Суд України наголошував на тому, що якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 468/411/16-ц, провадження № 61-3875св18), якою відмовлено у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки через пропуск позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про те, що дата отримання боржником вимоги банку про усунення порушень, так само як і факт реалізації банком права на надіслання цієї вимоги, не мають правового значення для обрахування початку перебігу позовної давності, оскільки сторони кредитного договору врегулювали певним чином питання виникнення обов'язку із дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання у разі невиконання позичальником обов'язку зі своєчасного повернення суми кредиту, з урахуванням вимог пункту 4.5 кредитного договору. При цьому Верховним Судом підстав для відступу від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16, не встановлено.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що вирішення цього правового питання, з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України у подібних правовідносинах, містить виключну правову проблему для забезпечення передбачуваності судової практики, сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Судові рішення, які є предметом перегляду у цій справі, ухвалені щодо подібних правовідносин і із застосуванням тієї ж норми права.

Оскільки справа № 344/16760/14-ц передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, касаційний суд дійшов висновку про зупинення касаційного провадження у справі № 569/6157/16-ц із власної ініціативи.

Керуючись статтями 252, 253, 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2016 року зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 344/16760/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик