ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 191/2949/15-ц

провадження № 61-13549св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником ЧижовоюАнастасією Олександрівною, на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року, ухвалене у складі судді Гречка Ю. В., та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Рудь В. В., Ткаченко І. Ю., Повєткіна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що 26 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (у подальшому номер змінено на № 1), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 19 700 доларів США з кінцевим строком повернення до 25 травня 2017 року і зі сплатою 14% річних за користування кредитом. Поручителями за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4 є ОСОБА_5 і ОСОБА_6 згідно з укладеними з ними договорами поруки від 26 травня 2008 року за номерами 0/П/1 та 0/П/2 відповідно.

Позичальник ОСОБА_4 не виконував належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 31 липня 2015 року його заборгованість становить 373 344,71 гривень і складається із: заборгованості за кредитом у сумі 206 033,04 гривень і заборгованості за процентами у сумі 167 311,67 гривень.

Позивач зазначає, що ПАТ «УкрСиббанк» 8 грудня 2011 року відчужило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за укладеним з ОСОБА_4 договором про надання споживчого кредиту і договорами, укладеними на його забезпечення.

За таких обставин просив стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6. заборгованість у розмірі 373 344,71 гривень.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулися з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «УкрСиббанк» про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування позову зазначили, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2010 року уже стягнено з них і позичальника достроково усю суму кредитної заборгованості, яка становила 158 825,70 гривень. У січні 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» реалізував майно, передане в заставу у забезпечення виконання кредитних зобов'язань за договором № 0, і про недостатність отриманих від продажу заставного майна коштів для повного погашення заборгованості їх не повідомив.

Вважають, що договори поруки укладені шляхом введення їх в оману і у період дії цих договорів права поручителів неодноразово порушувалися у зв'язку зі збільшенням обсягу їх відповідальності.

Послалися на те, що непред'явлення їм вимоги про погашення залишку заборгованості свідчить про визнання кредитором основного зобов'язання таким, що припинено належним виконанням, що є підставою для припинення поруки.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» і зустрічного позову ОСОБА_5 і ОСОБА_6.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності розміру заборгованості, заявленого позивачем до стягнення, оскільки сума боргу включає уже стягнену іншим судовим рішенням заборгованість з тіла кредиту і процентів, а також обчислена без урахування коштів, які надійшли на погашення кредиту від продажу заставного майна. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання поруки припиненою, суд дійшов висновку про те, що існування невиконаного судового рішення про стягнення з поручителів кредитної заборгованості не призводить до припинення поруки, так як зобов'язання лишається невиконаним.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 кредитної заборгованості.

У іншій частині рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд апеляційної інстанції дійшов висновку про сплив позовної давності щодо певних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, так як зобов'язання зі сплати щомісячних платежів у рахунок погашення процентів позичальник припинив виконувати у січні 2011 року, а з цим позовом банк звернувся у серпні 2015 року. З висновками суду першої інстанції про те, що розмір кредитної заборгованості недоведений, так як включає вже стягнену судовим рішенням суму тіла кредиту та без урахування коштів, які надійшли на погашення кредиту від продажу заставного майна, суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У травні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року і рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову. У іншій частині судові рішення не оскаржені.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення первісного позову ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції не мав сумнівів у достовірності поданого банком розрахунку заборгованості і не вимагав надання уточненого розрахунку.

Вказує, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2010 року стягнено заборгованість станом на 29 жовтня 2009 року, а цей позов пред'явлений у серпні 2015 року, що свідчить про обґрунтоване збільшення розміру боргу.

Відповідач за первісним позовом не довів внесення у січні 2011 року 10 200 доларів США саме на погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0, так як у квитанції зазначено інший номер кредитного договору.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про сплив позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості, оскільки заборгованість підлягала погашенню у строк до 25 травня 2017 року і в межах цього строку кредитор може звернутися за захистом порушеного права у разі невиконання позичальником своїх зобов'язань.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 5 липня 2016 відкрито касаційне провадження у справі.

У серпні 2016 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 подали заперечення на касаційну скаргу, у яких послалися на безпідставність її доводів. Вважають правильним висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність розміру заявленої до стягнення заборгованості, оскільки її розрахунок не деталізований. Зазначають, що ПАТ «УкрСиббанк» здійснює нечесну підприємницьку практику, оскільки не повідомив їх про існування непогашеної кредитної заборгованості після реалізації заставного мана.

Також у серпні 2016 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказав, що під час розгляду справи у суді першої інстанції його представник неодноразово вимагав від представника банка деталізованого розрахунку заборгованості, тому твердження заявника про те, що жодних вимог щодо надання уточненого розрахунку судом чи сторонами не заявлялося, безпідставні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (у подальшому номер змінено на № 1), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 19 700 доларів США зі сплатою 14% річних за користування кредитом з кінцевим строком повернення до 25 травня 2017 року, встановленим додатковою угодою від 30 січня 2009 року.

У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 26 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено окремі договори поруки за номерами 0/П/1 та 0/П/2 відповідно.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» придбало, в тому числі, права кредитора за укладеним з ОСОБА_4 договором про надання споживчого кредиту і договорами, укладеним на його забезпечення.

З поданого ПАТ «Дельта Банк» розрахунку заборгованості суди встановили, що заборгованість ОСОБА_4 станом на 31 липня 2015 року становить 373 344,71 гривень і складається із: заборгованості за кредитом у сумі 206 033,04 гривень і заборгованості за процентами у сумі 167 311,67 гривень.

Також судами встановлено, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2010 року, ухваленим у справі № 2-318/10 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6., стягнено достроково заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0, яка станом на 29 жовтня 2009 року становила 158 258,70 гривень і складалася із: заборгованості за кредитом у розмірі 18 290,00 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 146 459,00 гривень; заборгованості за процентами у розмірі 1 443,37 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 11 557,93 гривень; пені за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 51,84 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 415,11 гривень, і пені за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 49,16 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 393,64 гривень.

Відповідно до квитанції № 3 від 12 січня 2011 року ОСОБА_4 сплатив ПАТ «УкрСиббанк» 10 200 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 81 173,64 гривень. Грошові кошти отримані від реалізації заставного майна і внесені на рахунок, вказаний у пункті 3.4.1 кредитного договору як рахунок, на який позичальник зобов'язаний сплачувати платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Встановивши, що наданий ПАТ «Дельта Банк» в обґрунтування розміру заявленої до стягнення заборгованості розрахунок недеталізований, включає суми, уже стягнені з позичальника і поручителів іншим судовим рішенням, а також у ньому не відображений здійснений ОСОБА_4 платіж у розмірі 10 200 доларів США, суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з тіла кредиту та процентів, нарахованих за період по 29 жовтня 2009 року.

Доводи заявника про те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції суд жодного разу не вказав на необхідність подання деталізованого розрахунку заборгованості і не мав сумнівів у правильності зазначених банком сум, касаційний суд відхиляє.

Згідно із закріпленим у статті 10 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, принципом змагальності, сторони, користуючись рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, проте надання сторонам вказівок щодо подання доказів, необхідних для підтвердження та доведення їх позовних вимог, не відноситься до повноважень суду та суперечить принципу рівності сторін перед законом і судом.

За таких обставин посилання заявника на відсутність необхідності подавати деталізований розрахунок заборгованості у зв'язку з тим, що суд першої інстанцій надати такий розрахунок його не зобов'язував, не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Про те, що наданий заявником розрахунок заборгованості недеталізований, а також не містить відомостей про зарахування здійсненого у рахунок погашення боргу платежу у сумі 10 200 доларів США, у запереченнях щодо первісного позову зазначив ОСОБА_4, проте заявник, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, уточненого розрахунку не подав.

Посилання заявника на неналежність як доказу квитанції № 3 від 12 січня 2011 року, яка підтверджує сплату 10 200 доларів США, відхиляються касаційним судом, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з цією квитанцією платіж здійснено на рахунок, відкритий ПАТ «УкрСиббанк» для погашення заборгованості саме за договором про надання споживчого кредиту № 0, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про недоведення позивачем за первісним позовом дійсного розміру заборгованості за тілом кредиту і процентами є правильним.

Проте висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, нарахованої після 29 жовтня 2009 року, у зв'язку з недоведеністю, та висновки суду апеляційної інстанції про відмову у стягненні цієї заборгованості з підстав спливу позовної давності, є помилковими.

Відповідно до статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Звернувшись до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6. з позовом про дострокове погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 у повному обсязі у розмірі, що існував станом на 29 жовтня 2009 року, первісний кредитор ПАТ «УкрСиббанк» на власний розсуд змінив строк дії договору і встановив новий строк повного виконання основного зобов'язання. Зміст рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2010 року про задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» підтверджує такі зміни.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Положення цієї статті про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, згідно з якою Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше висловлених Верховним Судом України висновків про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин право кредитора нараховувати проценти за договором про надання споживчого кредиту № 0 припинено у зв'язку із закінченням строку кредитування через пред'явлення банком позову про дострокове погашення боргу у повному обсязі у розмірі, визначеному станом на 29 жовтня 2009 року.

Оскільки право ПАТ «УкрСиббанк» та нового кредитора ПАТ «Дельта Банк» нараховувати ОСОБА_4 проценти за користування кредитом припинено зі спливом строку кредитування у зв'язку з пред'явленням вимоги про дострокове погашення заборгованості, вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих за період з 29 жовтня 2009 року по 31 липня 2015 року, не підлягають задоволенню у зв'язку з безпідставністю, а не у зв'язку з недоведеністю, як зазначив суд першої інстанції, чи у зв'язку зі спливом позовної давності, як вважав апеляційний суд.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Так як рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, нарахованої за період з 29 жовтня 2009 року по 31 липня 2015 року, у зв'язку з недоведеністю, а рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року змінено правове обґрунтування відмови у стягненні цієї заборгованості і зазначено про сплив позовної давності, касаційний суд скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими за період з 29 жовтня 2009 року по 31 липня 2015 року, у зв'язку з безпідставністю.

У частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, нарахованої до 29 жовтня 2009 року, у зв'язку з недоведеністю її розміру, судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і рішення апеляційного суду у відповідних частинах без змін.

Оскільки касаційний суд відмовив ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими у період з 29 жовтня 2009 року по 31 липня 2015 року, а в іншій частині судові рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін, підстав для відшкодування заявнику понесених ним судових витрат у зв'язку з розглядом справи у касаційному суді чи нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником Чижовою Анастасією Олександрівною, задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими за період з 29 жовтня 2009 року по 31 липня 2015 року, скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог за безпідставністю.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик