Єдиний унікальний номер 725/5700/17
Номер провадження 2/725/1099/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2018 Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Скуляк І. А.

при секретарі Ботнар Т.П.

за участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає ІНФОРМАЦІЯ_5), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_6, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2), третя особа Орган Опіки та піклування Чернівецької міської ради, про визнання недійсним договору дарування та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 31 липня 2017 року між нею та відповідачем укладено договір дарування належних їй на праві власності 65/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою м. Чернівці, вул.. Краснодарська, 8. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано у відповідному реєстрі за номером 3876. Однак вважає, що вищевказаний договір дарування підлягає визнанню недійсним з огляду на наступне:

Зокрема зазначала, що вона є особою похилого віку та тривалий час хворіє різноманітними тяжкими і хронічними захворюваннями, у звязку із чим потребує постійного лікування та сторонньої допомоги і догляду. У липні 2017 року між нею та відповідачем досягнуто домовленості про те, що останній буде її доглядати, надавати допомогу та забезпечувати харчуванням і ліками, а вона в свою чергу має передати йому належну їй на праві власності 65/100 частин будинковолодіння, яке розташоване у м. Чернівці по вул.. Краснодарській, 8., на що він погодився.

В подальшому, 31 липня 2017 року, бажаючи укласти з відповідачем договір довічного утримання, помилково уклала договір дарування належної їй частки у будинковолодіння. Крім того, зазначала, що у нотаріальній конторі тексту договору не читала, так як вважала, що в ньому зазначені права і обов'язки, про які вони із відповідачем попередньо домовились.

Разом з тим, після того, як через деякий час після укладення договору, вона звернулася до відповідача із вимогою про надання обумовленої домовленістю допомоги та догляду, останній зазначив, що він не зобовязаний їй надавати такої допомоги та умовами договору такий обовязок на нього не покладено.

З метою зясування питання щодо умов укладеного між нею та відповідачем договору, вона 3 жовтня 2017 року звернулася до нотаріальної контори та ознайомившись зі змістом договору їй стало відомо, що в укладеному між ними договорі нічого не зазначено про догляд, та за його умовами вона втратила право власності на квартиру.

На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми матеріального права, зокрема ст. 229 ЦК України, а також на те, що спірна частка будинковолодіння є її єдиним житлом, в якому вона продовжує мешкати та несе витрати по його утриманню, отримує субсидію, просила визнати договір дарування 65/100 часток будинковолодіння, розташованого у м. Чернівці по вул.. Краснодарській, 8, укладений між нею та відповідачем, який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_5 недійсним.

Крім того, збільшивши розмір заявлених позовних вимог, позивачка вказуючи на те, що 7 листопада 2017 року відповідач на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально відчужив спірну частку будинковолодіння на користь ОСОБА_4, просила на підставі ст.ст. 387 та 388 ЦК України витребувати належну їй частку будинку з чужого незаконного володіння ОСОБА_4

Від представника відповідачів до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила суд в задоволенні позову відмовити з причин безпідставності та необґрунтованості.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з підстав вказаних у позовній заяві та просили про його задоволення. При цьому, позивачка суду пояснила, що відповідач є її сином та у неї з ним була домовленість про укладення договору довічного утримання, однак після укладення спірного договору відповідач відмовився надавати їй будь-яку допомогу. В подальшому вона у нотаріуса ознайомилася зі змістом договору та зрозуміла, що помилился щодо його природи, оскільки бажала укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Крім того, вказала що після укладення договору вона продовжила проживати у будинку та несе усі витрати щодо його утримання та сплати комунальних платежів. Просила суд задовольнити позовні вимоги з тих підстав, що наміру укладати договір дарування вона не мала й відповідно помилилася щодо його істотних умов.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити. При цьому суду пояснив, що він є сином позивачки та мати ввесь час казала, що спірна частина будинку буде йому належати. Саме мати запропоновала укласти договір дарування й відповідно між ними будь-яких домовленостей з приводу здійснення догляду та утримання не було. Також вказав, що він надає матері допомогу, купує продукти харчування, однак вона від неї відмовляється. Укладаючи в подальшому договір дарування спірної частки будинку із своїм сином, він діяв згідно Закону та розпорядився нею як законний власник, а тому підстави, як для визнання договору дарування недійсни, так і для витребування майна відсутні.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову через його безпідставність. При цьому, суду пояснила що її чоловік завжди матеріально допомогав матері, проводив ремонт спірного будинку, а у 2017 році позивачка сама запропонувала йому укладсти договір дарування частини будинку на його користь. Укладаючи договір у нотаріуса, позивачка його читала та в повному обсязі усвідомлювала його зміст. Однак, після укладення спірного договору відносини між позивачкою та ОСОБА_2 погіршилися та позивачка почала чинити перешкоди чоловікові у користуванні спірною частиною будинку, не пускає його, змінила замки та відмовляється від будь-якої допомоги.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та суду пояснив, що у 2017 році відповідачі зверталися до Органу опіки та піклування з метою отримання відповідного дозволу на укладення на користь неповнолітнього сина договору дарування. Даний договір був укладений відповідно до вимог чинного законодавства й відповідно будь-які підстави для витребування спірної частини нерухомого майна з володіння неповнолітньої особи відсутні.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що знайома зі сторонами, оскільки проживає по сусідству. Їй відомо про те, що позивачка є особою похилого віку та має ряд тяжких хронічних захворювань, у звязку із чим потребує постійної сторонньої допомоги. Також суду пояснила, що позивачка їй неодноразово повідомляла, що бажає укласти із своїм сином ОСОБА_2 договір довічного утримання та отримувати від відповідача допомогу, однак останнім часом відповідач до матері не приходить та допомоги не надає.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є невісткою позивачки та їй відомо про те, що позивачка хотіла укласти із відповідачем договір довічного утримання, за умовами якого відписати на користь відповідача частину будинку взамін на отримання догляду та допомоги. Також суду повідомила, що позивачка є особою похилого віку та дуже часто хворіє, у звязку із чим досить часто перебуває на стаціонарному лікуванні. Вона з чоловіком неодноразово відвозили її до лікарні та надавали допомогу для придбання ліків. На даний час позивачка хворіє хворобою Паркінсона, у неї порушена координація рухів та вона самостійно не може навіть дійти до магазину, а тому потребує догляду, який їй надається нею та онуками. Відповідач останнім часом будь-якої допомоги матері не надає та зазнчає, що він не зобовязаний це робити.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що позивачка є його дружиною та саме вона запропонувала укладсти із відповідачем договір дарування частки будинку, а не договір утримання.

Свідок ОСОБА_9, будучи допитана в суді, пояснила, що проживає по сусідству із сторонами та їй відомо про те, що позивачка уклала із ОСОБА_2 договір дарування своєї частки будинковолодіння, оскільки відповідач приймав участь в будівництві будинку, робив у ньому ремонт та проживав у цьому будинку, однак в подальшому перейшов жити на дачу до батька. Також вказала, що позивач дійсно є особою похилого віку та через свої захворювання потребує сторонньої допомоги.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного висновку:

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, згідно до вимог ч. ч. 1, 5-7ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, положеннями ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Так, судом встановлено, що 31 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування належних їй на праві власності 65/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою м. Чернівці, вул. Краснодарська, 8. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано у відповідному реєстрі за номером 3876 (а.с. 8- 9 ).

Зокрема, як убачається з п. 1 договору, дарувальник ОСОБА_1 передає безоплатно у власність (дарує) обдаровуваному, а обдаровуваний приймає у власність ( в дар) 65/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у м. Чернівці, вул.. Краснодарська, 8.

Згідно п. 12 Договору, сторони підтверджують, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні.

Також умовами договору визначено, що право власності на спірну частку будинковолодіння, що є предметом цього договору виникає у обдаровуваного з моменту прийняття обдаровуваним ключів від будинку та сторони стверджують, що не обмежені укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору та їм розяснені усі права, обовязки та наслідки, які виникають у звязку із укладенням вказаного договору.

В подальшому, на підставі договору дарування від 7 листопада 2017 року посвідченого нотаріально, відповідач ОСОБА_2 відчужив спірну частку будинковолодіння ОСОБА_4 та право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано у вставноленому законом порядку (а.с. 45 - 46).

Зокрема, позивачка звертаючись до суду, як підставу для визнання договору дарування спірної частки будинку, укладеного між нею та відповідачем ОСОБА_2, вказувала на те, що вона є особою похилого віку, хворіє багатьма хронічними захворюваннями, у тому числі хворобою Паркінсона, і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним, є те, що вона помилялася щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, які для неї мають істотне значення, та вважала, що нею фактично був укладений договір довічного утримання та згідно із досягнутою домовленістю з відповідачем, останній мав здійснювати догляд за нею. Посилаючись на вказане, а також на те, що вона з огляду на її похилий вік, незадовільний стан здоров'я, помилялася щодо правової природи правочину та вважала спірний договір договором довічного утримання й відповідно укладаючи договір, не мала на меті відчуження на користь відповідача нерухомого майна, яке є її єдиним житлом, просила визнати його недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Так, частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При цьому, положеннями ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Таким чином, виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи вищевикладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивачки, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивачки спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 ЦК України та статтей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Разом з тим, як було встановлено в ході розгляду справи, після укладення оспорюваного договору позивачка продовжувала проживати у спірному будинку, а також несе витрати на його утримання та оплуту комунальних послуг, що підтверджено відповідними квитанціями ( а.с. 18-26), що не оспорється відповідачем й відповідно свідчить про те, що передача частини будинку фактично не відбулася та підтверджує наявність реальних намірів у позивачки саме на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. До того ж, зважаючи на вказане, суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ, який би беззаперечно стверджував про фактичну передачу майна за договором, пояснення відповідача в тій частині, що саме він надає позивачці кошти для оплати комунальних послуг, оскільки такі його доводи не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

Також судом встановлено й те, що частка спірного будинку була єдиним житлом позивачки, яка в силу свого похилого віку, 77 років, та за станом здоровя, зважаючи на наявність ряду хронічних тяжких захворювань, зокрема хвороби Паркінсона, як вказувала позивачка та підтвердила відповідними медичними виписками з історій хвороби, та відповідачем не спростовано, потребувала стороннього догляду.

При цьому, доводи відповідача про те, що саме позивачка була ініціатором укладення договору дарування та він постійно надавав їй допомогу, однак вона від неї відмовлялася, ремонтував будинок тощо, а також про те, що укладаючи спірний договір позивачка розуміла, що укладає саме договір дарування, а не довічного утримання та її волевиявлення на укладення даного договору було вільним, судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи не спростовують пояснень позивачки про те, що вона через свій похилий вік, а також стан здоровя помилилася в дійсній природі спірного правочину та вважає, що укладає саме договір довічного утримання.

Крім того, судом до уваги приймаются й пояснення позивачки про те, що нею укладено саме договір довічного утримання, оскільки проживаючи після укладення спірного договору у спірному будинку й проживаючи на даний час , вона розуміла, що уклала саме договір довічного утримання і саме з того часу як відповідач відмовився їй надавати будь-яку допомогу і вона в нотаріальній конторі дізналася про те, що нею укладено саме договір дарування, бажання укладати який вона не мала, а отже не розуміла, що вчиняє договір дарування, а не договір довічного утримання.

До того ж, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку про відсутність у позивачки під час укладення спірного договору дарування волевиявлення не безоплатну передачу майна у власність відповідача. Крім того, передача майна за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що позивачкою допущено помилку при укладенні спірного договору, а тому він підлягає визнанню недійсним.

Щодо позовних вимог в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, то суд зазначає наступне:

Так, відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215 - 235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 388 ЦК України).

Зокрема, за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Крім того, згідно розяснень, які викладені у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

При цьому, відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Разом з тим, ч. 3 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, ураховуючи те, що договір, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на спірну частину будинку, а саме договір дарування визнано недійсним, права особи, яка вважає себе власником майна, у даному випадку ОСОБА_1 не підлягають захисту шляхом задоволення позову як до ОСОБА_2, так і до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України, оскільки норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі й відповідно не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

За таких обставин, суд зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, а також те, що відповідачу ОСОБА_2 на час укладення наступного безвідплатного договору дарування спірної частини нерухомого майна з ОСОБА_4 було вже відомо про заперечення позивача з приводу природи договору дарування від 31 липня 2017 року, а також на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту саме шляхом задоволення віндикаційного позову, зокрема шляхом витребування майна на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України, а тому вимоги позивача про витребування частини спірного будинку з володіння ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.12,13,81,258,259,265,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає ІНФОРМАЦІЯ_5), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_6, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2), третя особа Орган Опіки та піклування Чернівецької міської ради, про визнання недійсним договору дарування та витребування майна, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати договір дарування 65/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою м. Чернівці , вул.. Краснодарська, 8 від 31 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №3876 - недійсним.

Витребувати з володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 65/100 ідеальних часток будинковолодіння з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою м. Чернівці , вул.. Краснодарська, 8.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1344,80 грн.

На рішення може бути подано апеляцію до Апеляційного суду Чернівецької протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці І. А. Скуляк