РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2018 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Сенько Л.Ю.,

за участі секретаря Даніловської А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жмеринка за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу у розмірі 49 000 грн., а також сплачений ним судовий збір за подання даної позовної заяви та понесені ним витрати на отримання правової допомоги по даній справі у розмірі 10000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ним 30.07.2018 було надано ОСОБА_2 позику - грошові кошти в розмірі 49 000 грн. на строк до 18.08.2018. Зазначені обставини підтверджується доданою до позовної заяви, складеною та підписаною відповідачем власноруч розпискою від 30.08.2018, згідно якої відповідач зобов'язувався повернути позивачу позику - суму коштів в розмірі 49 000 грн., крім того, факт передання грошових коштів підтверджується банківським переводом з рахунку позивача на рахунок відповідача від 30.07.2018. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов'язання.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 17.09.2018 відкрито провадження та призначено розгляд даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Як вбачається з поштового повідомлення, яке повернулось на адресу суду, відповідач ОСОБА_2 отримала копію ухвали про відкриття провадження, разом з копією позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. У встановлений судом строк, відповідач відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подала, у зв'язку з чим згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на наступне.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частинами першою, третьою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким., що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.

Судом встановлено, що 30.07.2018 відповідач ОСОБА_2 позичила грошові кошти в сумі 49 0000 грн. у позивача ОСОБА_1, яку отримала на свій картковий рахунок 30.07.2018. Кошти ОСОБА_2 зобов'язалася повернути у строк до 18.08.2018, що підтверджується оригіналом розписки.

Оскільки в обумовлений договором строк відповідач суми позики добровільно не повернула, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню в сумі 49 000 грн.

Крім того, з відповідача на користь позивача згідно вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.(а.с.1) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. суд виходить з наступного.

У відповідності до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3,4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

До матеріалів позовної заяви позивач ОСОБА_1 долучив договорів про надання правової допомоги від 01.08.2018, укладений між ним та адвокатом Рєзніком А.О. (а.с.6-7) та акт №2008/01 виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 22.08.2018 відповідно до якого адвокат надав, а ОСОБА_1 прийняв наступні послуги: складання позовної заяви та супровід розгляду справи у суді по справі за стягненням з ОСОБА_2 боргу. Вартість склала 10000 грн. (а.с.8).

Судом встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом наданих послуг, ціною позову та обсягом наданих адвокатом послуг, оскільки справа є не складною та не потребує значного часу на виконання робіт, участі в судовому засіданні адвокат Рєзнік А.О. не приймав.

Враховуючи зазначене, суд вважає що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. не підлягають задоволенню, тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

На підставі ст.ст. 202, 207, 526, 545, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 137, 141, 263 - 265, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої в АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1( ІПН НОМЕР_1), жителя АДРЕСА_2, суму боргу за договором позики в розмірі 49 000 ( сорок дев'ять тисяч) грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 704 ( сімсот чотири) грн. 80 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя