Справа № 646/8567/17
Провадження № 2-о/645/96/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді- Шарка О.П.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_3, про встановлення факту проживання зі спадкоємцем не менше пяти років на час відкриття спадщини, ,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить суд встановити факт належності, за життя, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що померла 09.07.2017 року, нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Міхновського Миколи (колишня назва вулиця ОСОБА_5)АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.02.1979 року, виданого державним нотаріусом першої харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, встановити факт проживання ОСОБА_2 однією сімєю зі спадкодавицею - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що померла 09 липня 2017 року з 2010 року до день відкриття спадщини - 09 липня 2017 року за адресою: м. Харків, вул. Міхновського Миколи (колишня назва вул. ОСОБА_5)АДРЕСА_2.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до постанови приватного нотаріуса від 18.01.2018 року, про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, видати свідоцтво про право на спадщину не є можливим через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно та через відсутність документу, що підтверджують родинний зв'язок між спадкодавцем та заявником, або документів що підтверджують право закликання до спадкування за четвертою чергою або документу щодо права на спадкування за пятою чергою. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.02.1979 року, спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 є «Золотухіна Алла Михайлівна». Згідно відмітки про реєстрацію права власності, право власності на вказане нерухоме майно за заповітом зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за гр. ОСОБА_7, 21.02.1979 року за№ 1862. Разом з тим, відповідно до свідоцтва про укладенні шлюбу серії ХІ-ВЛ № 531787, 12 серпня 1978 року було укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дошлюбне прізвище «Золотухіна» було змінено на «Педченко». Таким чином, у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 08.02.1979 року, спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 було помилково зазначено прізвище спадкоємця «Золотухіна». Відповідно до п.п. 4.14, 4.15 ОСОБА_5 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження них обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують їхню в право власності спадкодавця на таке майно.

У судовому засіданні заявник та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним у заяві.

Заінтересована особа у судове засідання не зявилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, заяву підтримала у повному обсязі, просила її задовольнити.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 кожен окремо підтвердили факт проживання ОСОБА_2 однією сімєю зі спадкодавицею - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що померла 09 липня 2017 року з 2010 року до день смерті останньої у липні 2017 року за адресою: АДРЕСА_3, зазначили також, що заявник піклувалася про померлу, надавала матеріальну допомогу, купувала ліки, продукти інші необхідні речі.

Суд, дослідивши матеріали заяви, вислухавши пояснення заявника та її представника, свідків, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заяви, виходячи з наступного.

У ході судового розгляду встановлено, що 09 липня 2017 року померла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. (свідоцтво про смерть серія І-ВЛ №597970 від 12 липня 2017 року), актовий запис №10084.

За життя ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (колишня вул. ОСОБА_5), 17, кв. 1.

У ході судового розгляду встановлено, що з 2010 року заявник разом з чоловіком ОСОБА_12 стала проживати однією сімєю з ОСОБА_4 за зазначеною адресою разом , надавали необхідну допомогу, як матеріальну, так і моральну, вони проживали однією родиною, вели спільне господарство, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки.

Покійний чоловік померлої - ОСОБА_4 - ОСОБА_8, померлий 25.11.1992 року є рідним дядьком ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище ОСОБА_13) ОСОБА_14 та її сестри ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_13) ОСОБА_15.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, 12.08.1978 року укладено шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, дошлюбне прізвище змінено на (ОСОБА_8).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_8, останній народився 26.12.1940 року. В графі «батько» зазначений ОСОБА_16. В графі «мати» зазначена ОСОБА_17.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_18, остання народилась 26.07.1937 року. В графі «батько» зазначений ОСОБА_16. В графі «мати» зазначена ОСОБА_17.

Згідно свідоцтва про шлюб серії III ЯР № 155609, 06.06.1959 року укладено шлюб ж ОСОБА_13 та ОСОБА_18. Дошлюбне прізвище дружини змінено на «Самойлова»

Згідно свідоцтва про народження, серії І-ВЛ № 394992 від 06.07.1973 року, 15 травня народилась ОСОБА_19. В графі «батько» вказаний ОСОБА_13. В графі «мати» вказана ОСОБА_20.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, 20.06.1998 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_19. Дошлюбне прізвище дружини змінено на «Приходько».

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-УР № 529062, 2501.1961 року народилась ОСОБА_21. В графі «батько» вказаний ОСОБА_13. В графі «мати» вказана ОСОБА_20.

Згодом, після реєстрації шлюбу, прізвище ОСОБА_21 змінено на «Єгорова» .

Таким чином, померла ОСОБА_4 є тіткою заявника та заінтересованої особи, однак, вони не мають кровного споріднення. Не зважаючи на відсутність кровного споріднення, ОСОБА_2, її сестра та члени їх сімей відносились до померлої, як до рідної людини, завжди вважали її членом своєї сімї, піклувались про неї, як про рідну тітку.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_4 (колишня вул. ОСОБА_5) в м. Харкові.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У пункті 23постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни «Просудову практикуу справахпро спадкування»№7від 30.05.2008рокуроз'яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У відповідності до ст. 293 ч. 2 п. 5 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістомст. 1223 ЦК Україниу разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.Здійснення права на спадкування визначеноГлавою 87 ЦК України.

Згідно зст. 1268 ЦК Україниспадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно дост. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно із ч.1ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розяснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним повязана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).

Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обовязковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації,правління житлово-будівельного кооперативу,відповідного органу місцевого самоврядування про те,що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. ; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У положеннях ст. 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Таким чином суд вважає доведеним той факт,що заявник ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешкала однією сімєю зі спадкодавицею ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 09 липня 2017 року, актовий запис №10084 від 12 липня 2017 року, починаючи з 2010 року по день відкриття спадщини 09 липня 2017 року за адресою: АДРЕСА_5 (колишня назва вулиця ОСОБА_5)

Заява в частині встановлення факт належності, за життя, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що померла 09.07.2017 року, нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Міхновського Миколи (колишня назва вулиця ОСОБА_5)АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.02.1979 року, виданого державним нотаріусом першої харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 задоволенню не підлягають

П. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»встановлено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Крім цього слід зазначити, що п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України встановлено - суд розглядає справи про встановлення факту правовстановлюючих документів особі, прізвище ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігається з прізвищем, ім'ям по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно до вимог ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

За таких обставин встановити факт належності, за життя, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, що померла 09.07.2017 року, нерухомого майна - квартири, суд не вбачає можливим.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 268 ЦПК України, суд

Вирішив:

Заяву ОСОБА_2, заінтересована особа ОСОБА_3, про встановлення факту проживання зі спадкоємцем не менше пяти років на час відкриття спадщини задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, однією сімєю зі спадкодавицею ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 09 липня 2017 року, актовий запис №10084 від 12 липня 2017 року, починаючи з 2010 року по день відкриття спадщини 09 липня 2017 року за адресою: АДРЕСА_5 (колишня назва вулиця ОСОБА_5)

В задоволенні іншої частини заяви відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Головуючий-суддя: