Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 1516/4083/12-ц

провадження № 61-9004зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів Кузнєцова В. О., Євтушенко О. І., Кадєтової О. В., Карпенко С. О., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 11 жовтня 2011 року він позичив відповідачу 36 000 доларів США, що на той час було еквівалентно 288 000 грн, строком до 01 серпня 2012 року, про що ОСОБА_2 склав розписку.

Позивач посилався на те, що ОСОБА_2 у визначений в розписці строк борг не повернув.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу у розмірі 288 000 грн, проценти за користування коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України в сумі 21 408 грн 19 коп., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 325 грн 52 коп., пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в сумі 6 627 грн 95 коп., витрати на правову допомогу у сумі 6 000 грн та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 288 000 грн як основний борг, 3 % річних у розмірі 1 325 грн 52 коп. та пеню у розмірі 6 627 грн 95 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені у розмірі 6 627 грн 95 коп., з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2016 року залишено без змін.

У заяві про перегляд судових рішень, поданій у березні 2017 року до Верховного Суду України, ОСОБА_2 просить рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, передбачених 1046, 1047 ЦК України.

На обґрунтування заяви ОСОБА_2 надав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2012 року у справі № 6-37443св11, від 26 листопада 2014 року у справі № 6-18994св14, від 13 травня 2015 року у справі № 6-42127св14, постанову Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

15 лютого 2018 року вказану заяву разом із доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_2 доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви.

За положеннями пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що згідно зі складеною розпискою від 11 жовтня 2011 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики, за яким ОСОБА_1 надав у борг відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 36 000 доларів США, що на день укладення розписки було еквівалентно 288 000 грн, які ОСОБА_2 зобов'язався повернути до 01 серпня 2012 року.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 26 жовтня 2015 року № 13173/13455/13456/15-32, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області від 05 червня 2015 року: підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Деньги получил: ОСОБА_2.» у розписці від 11 жовтня 2011року про отримання ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 36 000 доларів США виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів; підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Деньги получил: ОСОБА_2.» у розписці від 11 жовтня 2011 року про отримання ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 36 000 доларів США, виконано ОСОБА_2; підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Деньги получил: ОСОБА_2.» у розписці від 11 жовтня 2011 року про отримання ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 36 000 доларів США виконано ОСОБА_2 без навмисної зміни ознак власного підписного почерку (т. 3 а. с. 238-244).

Апеляційний суд, з висновком якого частково погодився й касаційний суд, встановивши, що отримані відповідачем у борг кошти, у строк, визначений розпискою, не повернуті, з урахуванням вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, висновку додаткової комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 26 жовтня 2015 року № 13173/13455/13456/15-32, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики у визначеному позивачем розмірі із покладенням на відповідача обов'язку щодо сплати 3 % річних за несвоєчасне повернення коштів.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені у розмірі 6 627 грн 95 коп. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову та залишаючи в іншій частині рішення апеляційного суду без змін, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що у порушення статей 546, 547 ЦК України суд апеляційної інстанції не врахував те, що у розписці відсутня угода сторін про неустойку, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про стягнення пені.

Натомість в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2012 року у справі № 6-37443св11, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, суд касаційної інстанції постановив залишити в силі рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги про визнання угоди недійсною та на підставі статей 203, 215 ЦК України визнано договір займу недійсним, оскільки жодним висновком проведених експертиз, які проводилися, не визначено, що підпис у розписці та договорі займу виконані безпосередньо позивачем.

Суд касаційної інстанції зазначив, що на підставі частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Разом з тим, апеляційний суд залишив поза увагою доводи позивача про те, що вона не підписувала договір займу, не посвідчувала своїм підписом текст розписки та не отримувала від відповідача грошей у борг.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір позики та розписка про отримання грошових коштів підписана не позивачем, а іншою особою, тим самим визнавши його недійсним.

Надана заявником на підтвердження своїх вимог ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року у справі № 6-18994св14 не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції вищевказаною ухвалою справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики направив на новий розгляд з огляду на те, що апеляційним судом було відмовлено в проведенні судово-почеркознавчої експертизи, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Крім того, порівняння наданого судового рішення з оскаржуваним судовим рішенням касаційного суду не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У наданій заявником на підтвердження своїх вимог ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року у справі № 6-42127св14 за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика «Прилуцька» про стягнення боргу за договором позики суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій у порушення статей 57, 60, 212 ЦПК України встановили факт укладення договору позики між сторонами не на підставі оригіналу договору, а на підставі його копії, яку долучено до матеріалів справи, що є неприпустимим.

Вищевказана ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки цією ухвалою суд направив справу на новий розгляд з огляду на невстановлення судами фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тобто правовий висновок суду касаційної інстанції у цій ухвалі відсутній.

Також у заяві до Верховного Суду України ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків судів у справі, яка переглядається, правовому висновку, який викладено Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 також не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у цій постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 1046, 1047 ЦК України.

Висловлюючи дану позицію у справі № 63цс13, Верховний Суд України виходив з того, що у справі, яка переглядалася, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, не врахували, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зі змісту рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2016 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року, яке є предметом перегляду у цій справі, вбачається, що, переглядаючи справу в суді першої та апеляційної інстанції, було оглянуто оригінал розписки від 11 жовтня 2011 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз підтверджено, що оригінал зазначеної розписки експертам надіслано судом апеляційної інстанції.

Отже, постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Також у заяві до Верховного Суду України ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків судів у справі, яка переглядається, правовому висновку, який викладено Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Разом з тим надана для порівняння постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному у цій постанові Верховного Суду України, висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 1046, 1047 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанцій, на підставі статей 527, 533, 549 - 552, 625, 627, 1046-1048 ЦК України дійшов висновку про те, що позовна давність на час пред'явлення вимог не спливла, оскільки переривалася вчиненням відповідачем дій з виконання обов'язку за договором, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання відповідно до умов договору. Суд вважав, що передача боржником частини заборгованих сум іншій особі, яка не була уповноважена позичальником на їх отримання, є належним виконанням договору, і ці дії переривають перебіг позовної давності.

Висловлюючи дану позицію у справі № 79цс14, Верховний Суд України виходив з того, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження вимог, із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Керуючись пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355, частиною першою статті 360-2, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк