Справа № 136/1035/15-ц
Провадження № 22-ц/772/1570/2018
Головуючий у суді першої інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 жовтня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.

з участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу представника позивача - адвоката ОСОБА_3

на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Кривенка Д.Т., повний текст якого складений 23 травня 2018 року,

в справі №136/1035/15-ц

за позовом ОСОБА_4 (позивач)

до ОСОБА_5 (відповідач)

про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

В червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому посилалася на те, що з 06 березня 1983 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 30 липня 1998 року, проте вони так і продовжували перебувати у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім'єю в житловому будинку, мали взаємні права та обов'язки, спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом.

Під час шлюбу в період часу з 1985 по 1986 рік ними за спільні кошти був побудований житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1, хоча свідоцтво про право власності на нерухоме майно було видане лише 29.12.2003 року на підставі рішення виконавчого комітету Росошанської сільської ради Липовецького району Вінницької області на відповідача.

Оскільки в подальшому сімейне життя не склалося, а згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просила встановити факт її, ОСОБА_4 проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 30.07.1998 року по 13.03.2010 року з ОСОБА_5; здійснити поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та виділити їй ? частку по першому варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи, позначену на план-схемі білим кольором; визнати за нею ОСОБА_4 право власності на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за вищевказаною адресою.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись із рішенням позивач ОСОБА_4 через свого представника -адвоката ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просить його скасувати і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно вважав, що позивач дізналася про порушення свого права ще в 2004 році і відмовив в задоволенні позовних вимог у зв'язку із спливом строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач.

Відповідач ОСОБА_5 подав суду відзив на апеляційну скаргу, в якій просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні позивача ОСОБА_4 і її представник - адвокат ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 і його представник - адвокат ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечують, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги - скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити тощо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Так, відмовляючи в задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 30.07.1998 року по 13.03.2010 року суд виходив із того, що до 01 січня 2004 року діюче на той час законодавство з фактом проживання осіб однією сім'єю без реєстрації шлюбу не пов'язувало жодних правових наслідків, а встановлення факту такого проживання починаючи з 01 січня 2004 року і до 13 березня 2010 року не має значення для вирішення спору, що виник між сторонами.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений положеннями статті 16 ЦК України.

За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Статтею 74 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь0якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільного сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відтак відповідний факт має юридичне значення для позивача і за умови обґрунтованості і відсутності заперечень відповідача проти факту проживання з позивачкою однією сім'єю після розірвання шлюбу до 13 березня 2010 року, зазначений факт підлягає встановленню починаючи з часу запровадження відповідного правового інституту - 01 січня 2004 року.

Крім того, дійшовши висновку про те, що позивачка має право на половину спільно нажитого майна, зокрема спірного житлового будинку, суд відмовив у захисті такого права у зв'язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивачці ОСОБА_4 не пізніше 29.02.2004 року було відомо про порушення її права, а до суду вона звернулася лише в червні 2015 року.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, так як суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, вважав встановленими обставини, які мають значення для справи, за умов їх недоведеності, а також неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, судом встановлено, що 06 березня 1983 року між сторонами укладений шлюб, що був зареєстрований в Росошанській сільській раді Липовецького району Вінницької області, актовий запис №7.

Від шлюбу в сторін є двоє дітей, які на даний час є повнолітніми і проживають окремо.

В період часу з 1987 по 1991 рік сторонами спільно, на виділеній для цього ОСОБА_5 земельній ділянці побудовано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 30 липня 1998 року шлюб між сторонами розірвано, про що 09 лютого 1999 року видане відповідне свідоцтво (т. 1, а. с. 5-7).

Згідно з статтею 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 28 цього Кодексу встановлено, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення, зокрема, про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення.

При цьому поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що враховуючи час завершення будівництва житлового будинку згідно технічного паспорта, який припадає на час перебування в шлюбі, зазначений будинок є майном, нажитим сторонами в період шлюбу і позивачка відповідно до статті 29 КпШС України має право на його поділ.

Проте не можна визнати обґрунтованим висновок суду про те, що відповідне право позивачки не підлягає захисту в зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Так, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності (частина 3 статті 29 КпШС України).

Аналогічна норма міститься в частині 2 статті 72 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

При цьому позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 3 пункту 15 Постанови від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Отже вказаними нормами закону встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя-співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається.

Як встановлено судом, після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати в спірному будинку й ними було в добровільному порядку розподілено частину спільно нажитого майна, зокрема, предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку, що підтверджується актом №1 добровільного розподілу майна від 05.01.2000 року, актом від 23.12.2003 року (т. 1, а. с. 8, т. 2 а. с. 52).

29 грудня 2003 року ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Росошанської сільської ради від 21 листопада 2003 року отримав свідоцтво №112 про право власності на цілий жилий будинок по АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 40).

В цей час ОСОБА_4 дійсно не проживала в житловому будинку, проте пояснює свою відсутність необхідністю догляду за престарілою матір'ю.

Водночас відповідачем не заперечується та обставина, що остаточно ОСОБА_4 пішла від нього і з спірного будинку в березні 2010 року, проте могла вільно приходити і будь-яких перешкод в користуванні будинком він їй не чинив.

Позивачем будо зазначено, що лише в 2015 році зі сторони відповідача почали чинитися перешкоди у доступі до спірного житлового будинку, а тому з цього часу позивач дізналася про порушення свого права і відразу звернулася до суду за його захистом.

Колегія суддів відкидає як такі, що не підтверджені допустимими доказами посилання відповідача на те, що між сторонами ще в 2004 році виник спір з приводу розподілу спірного житлового будинку і позивачка нібито зверталася з відповідним позовом до суду, оскільки відповідна обставина не підтверджена належними і допустимими доказами, якими могли б бути рішення чи ухвала суду за результатами розгляду такої справи, чи ухвала про закриття провадження у справу, залишення заяви без розгляду тощо.

Натомість доповідною старшого секретаря суду (т. 2, а. с. 59) підтверджено, що згідно алфавітного покажчика та обліково-статистичних карток на цивільні справи за 2004 рік цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя не значиться.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим з подружжя, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Відтак суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що оспорюване відповідачем право власності позивачки на спільно нажите майно підлягає захисту шляхом його визнання і поділу зазначеного майна в натурі, оскільки сторони не дійшли згоди щодо його добровільного розподілу.

Згідно з статтею 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. При поділі житлового будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи №695/696/697/17-21 від 29.06.2017 року визначити технічно можливі варіанти розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих по вул. Привокзальна, 20 с. ст. Липовець Липовецького району Вінницької області на дві частини, при частинах ? частина та ? частина з урахуванням рівності частин співвласників не вбачається можливим.

Проте технічно можливими є варіанти розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в близьких до ідеальних частках з відповідною компенсацією за відступ від частки тому із співвласників, частка якого буде меншою.

Обираючи відповідно до вимоги позивача перший варіант розподілу житлового будинку, суд враховує вищевказану неможливість його розподілу відповідно до ідеальних часток співвласників, незначне відхилення від ідеальних часток співвласників, можливість нормального ізольованого користування співвласниками будинком за умови проведення мінімальних будівельних та ремонтно-будівельних робіт, а також ту обставину, що обґрунтованих заперечень проти цього варіанту розподілу житлового будинку відповідач не надав.

При цьому суд також враховує, що відповідно до частини 2 статті 383 ЦК України в редакції, із змінами, внесеними згідно із Законом №417-VIII від 14.05.2015 року, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Таким чином, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, й порушення норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної и касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, зміню є рішення або ухвалює нове, це суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з тим, що сторони порівну несли витрати за проведення судових експертиз у справі, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати (судовий збір за подання позову і апеляційної скарги) пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 2334,50 грн.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 376, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 травня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 однією сім'єю в період часу з 01 січня 2004 року по 13 березня 2010 року.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Поділити зазначений будинок в натурі між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по першому варіанту судової будівельно-технічної експертизи №695/696/697/17-21 від 29.06.2017 року, виділивши ОСОБА_7 у власність частину будинку, позначену на плані булим кольором, а саме: коридор 1-1, прихожу 1-2, коридор 1-3, житлову кімнату 1-4, житлову кімнату 1-5, ганок, гараж літ. «Б», літню кухню з погребом літ. «Б1», ? криниці літ. «к», ? забору літ. «№1», ? воріт літ. «№2», ? хвіртки літ. «№3» загальною вартістю 86027 грн., що складає 53/100 частин зазначеного домоволодіння.

ОСОБА_5 виділити у власність житлову кімнату 1-6, житлову кімнату 1-7, кухню 1-8, сарай літ. «Б2», сарай літ. «б1», сарай літ. «б2», сарай літ. «б3», гараж з погребом літ. «В», ? криниці літ. «к», ? забору літ. «№1», ? воріт літ. «№2», ? хвіртки літ. «№3», загальною вартістю 75115 грн., що складає 47/100 зазначеного домоволодіння.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 компенсацію за відхилення від ідеальної частки в сумі 5456 грн.

Для ізольованого користування виділеними частками:

ОСОБА_4 за власний рахунок - закласти дверний отвір між приміщеннями 1-2 та 1-8, 1-3 та 1-7.

ОСОБА_5 за власний рахунок - улаштувати подвійні двері для входу в приміщення 1-6, улаштувати дверний отвір між приміщеннями 1-7 та 1-8, перенести перегородку між приміщеннями 1-6 та 1-7.

Обом співвласниками виконати будівельні роботи по облаштуванню окремих систем інженерних мереж.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на зазначений будинок.

В задоволенні решту позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі в сумі 2334,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Стадник І.М.
Судді:Міхасішин І.В.
Войтко Ю.Б.