Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 552/4343/16-ц

провадження № 61-27832св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

представник відповідача - ГонжакКатерина Ігорівна

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави у складі судді Миронець О. К. від 28 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Бондаревської С. М., Панченка О. О. від 19 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про поновлення договору оренди землі на строк і на умовах передбачених раніше укладеним договором.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на статтю 33 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то, за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який раніше встановлений договором. Посилаючись на те, що він користується спірною земельною ділянкою після закінчення договору оренди, позивач просив визнати поновленим на п'ять років та на умовах попереднього договору оренди землі від 30 грудня 2008 року, укладеного між ним та Новосанжарською районною державною адміністрацією, строкового платного користування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в землях запасу на території Великокобелячківської сільської ради, площею 9,48 га кадастровий номер НОМЕР_1; зобов'язати відповідача укласти додаткову угоду із ним про поновлення умов договору оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в землях запасу на території Великокобелячківської сільської ради, площею 9,48 га кадастровий номер НОМЕР_1, на умовах попереднього договору та на той же самий строк, п'ять років.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано поновленим на той же строк і на тих самих умовах договір оренди земельної ділянки від 30 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Новосанжарською районною державною адміністрацією відносно земельної ділянки площею 9,48 га ріллі, для товарного сільськогосподарського товариства на території Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району, кадастровий номер НОМЕР_2. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 на виконання умов договору оренди землі та частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» для визначення за ним переважного права на поновлення договору оренди повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк та продовжує користуватися спірною земельною ділянкою, а тому позовні вимоги про поновлення договору оренди землі є обґрунтованими.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, який не є стороною у справі, відхилено, рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення договору оренди землі, апеляційний суд також зазначив, що ОСОБА_5 (особа, яка звернулась до суду з апеляційною скаргою) протиправно розробив проект землеустрою щодо сформованої земельної ділянки, без дозволу на виготовлення проекту поділу земельної ділянки, а тому оскаржуваним рішенням у цій справі за позовом ОСОБА_1 його права не порушені.

У серпні 2017 року ОСОБА_5подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 несвоєчасно звернувся до Головного управління Держземагентства у Полтавській області з клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки від 30 грудня 2008 року, а тому вказаний договір оренди не поновлений та не зареєстрований у державному реєстрі речових майнових прав та обтяжень на нерухоме майно і на публічній кадастровій карті не відображаються дані про оренду вказаної земельної ділянки. З огляду на вказане ОСОБА_5 вважав, що Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області правомірно було видано йому наказ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» на території Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району, а тому просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами установлено, що відповідно до договору оренди землі від 20 грудня 2008 року Новосанжарською районною державною адміністрацією передано ОСОБА_1 на п'ять років в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 9,48 га на території Валикокобелячківської ради Новосанжарського району. Договір оренди землі, відповідно до статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі», набрав чинності після його державної реєстрації у відділі Держкомзему у Новосанжарському району 08 грудня 2010 року № 72.

Пунктом 7 договору оренди передбачено, що договір укладено на п'ять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

05 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держземагенства у Полтавській області з клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки.

Листом від 08 липня 2016 року Головне управління Держземагенства відмовило у поновленні оренди земельної ділянки у зв'язку із тим, що законодавством передбачено передачу земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва для громадян та юридичних осіб через проведення земельних торгів у порядку статті 134 Земельного кодексу України.

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що він продовжував користування виділеною земельною ділянкою; належно виконував свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди, а на його звернення уповноважений орган відмовив у поновленні дії строку договору оренди землі.

Разом з тим, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_5, який не є стороною у справі, посилався на те, що йому надана земельна ділянка розміром 2,00 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на земельній ділянці розміром 9,48 га яку орендує ОСОБА_1, а тому вважав, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушено його права.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_5 та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що останній протиправно розробив проект землеустрою щодо сформованої земельної ділянки, без дозволу на виготовлення проекту поділу земельної ділянки, а тому оскаржуваним рішенням у цій справі його права не порушені.

Частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року передбачено, що особи які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не врахував, що відсутність права на апеляційне оскарження є підставою для відмови у прийнятті апеляційної скарги або закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою, а не підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду без змін.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що судом при розгляді справи допущено неправильне застосування норм процесуального права.

Частинами 3, 4 статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована судова ухвала втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило