АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1941/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 30 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Черкаси

Посилаючись на незаконність рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження судом фактичних обставин справи, апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Так, з матеріалів справи встановлено такі обставини.

Відповідно до наказу № 1182-к від 01 листопада 2017 позивач ОСОБА_3 був прийнятий на посаду спеціаліста інформаційної підтримки в ПАТ «Укртелеком» (копія трудової книжки - а.с. 3, копія наказу а.с. 13). Між сторонами укладено безстроковий трудовий договір від 01.11.2017 року (а.с. 14-15).

Відповідно до заяви від 06.08.2018 року ОСОБА_3 просить його звільнити за власним бажанням з 08.08.2018 року (а.с. 16).

08 серпня 2018 року він був звільнений з роботи відповідно до наказу № 894-к про припинення трудового договору за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України (а.с. 17).

Підставою звільнення в даному наказі зазначено заяву ОСОБА_3

08 серпня 2018 року ОСОБА_3 був ознайомлений з наказом про звільнення № 894-к від 08 серпня 2018 року, про що свідчить його підпис на бланку наказу про звільнення.

В день звільнення з ним був проведений розрахунок та виплачено заробітну плату за серпень місяць та компенсацію за невикористану відпустку (розрахунковий листок за серпень місяць 2018 року а.с. 18-20) .

Трудову книжку позивач отримав 13 серпня 2018 року, що підтверджується заявою позивача (а.с. 21).

Позивач оскаржує справжність заяви про звільнення, заяви про отримання трудової книжки, дійсність факту отримання копії наказу, проте ним не заявлено жодних клопотань щодо встановлення справжності підпису в оспорюваних документах.

А відтак, недійсність документів, якими оформлено звільнення ОСОБА_3, в ході розгляду справи не встановлено.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга статті 38 КЗпП України).

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року визначено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України).

Отже, наведеними вище положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з'ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов'язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб'єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

ОСОБА_3 у своїй заяві власноручно вказав дату свого звільнення - 08 серпня 2018 року, що і було виконане роботодавцем. Тому посилання в апеляційній скарзі на абзац другий частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" є безпідставним.

Сам ОСОБА_3 під час розгляду справи не надав належних та допустимих доказів того, що його волевиявлення щодо звільнення з роботи не було вільним а також, що він не вказував у своїй заяві на звільнення за власним бажанням дату його звільнення з роботи.

Звернення з позовом в двотижневий строк про поновлення на роботі не може бути підтвердженням відсутності волевиявлення на звільнення з роботи за власним бажанням.

Таким чином, доводи про незаконність звільнення позивача не підтверджені відповідними доказами.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У звязку з відмовою в поновленні на роботі, підстави для стягнення оплати за час вимушеного прогулу також відсутні.

Отже, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 на основі доказів, наданих сторонами.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду не встановлено.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2018 року.

Судді