Справа № 642/1160/17
Провадження № 2/642/805/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Грінчук О.П.,

за участі секретаря Радько В.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним, та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним -

встановив:

позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про визнання заповіту від 23.09.2015, складеного ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу в Харківській області ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №1254, недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є рідною донькою ОСОБА_8. За життя ОСОБА_8 зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті, склала заповіт, яким усе своє майно, яке буде їй належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що за законом вона буде мати право, заповіла своєму чоловікові ОСОБА_5. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу в Харківській області ОСОБА_6 в присутності свідків: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та зареєстровано в реєстрі за №1254. ОСОБА_8 хворіла тяжкою хворобою раком, яка завдавала їй сильного фізичного болю та страждань, у звязку із чим вона вживала і наркотичні лікарські засоби. 01 жовтня 2015 року ОСОБА_8 померла, після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить частка у праві спільної сумісної власності на квартиру №13 за адресою: 61146, м. Харків, вул. Героїв Праці, 30. Позивач зазначає, що під час складання заповіту заповідач ОСОБА_8 перебувала у важкому стані здоровя, що був спричинений хворобою, також вона знаходилася під дією наркотичних лікарських засобів, заповіт особисто не підписувала, за неї його підписала інша особа ОСОБА_11, у присутності свідків, а тому є всі підстави вважати, що в момент вчинення заповіту вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, у звязку із чим позивач і звернулася до суду із вказаним позовом. Здійснюючи правове обґрунтування позовних вимог посилалася на ст.ст.203, 215, 225, 1257 ЦК України.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про визнання заповіту від 23.09.2015, складеного ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №1254, недійсним, в якому вказав, що є рідним сином заповідача ОСОБА_8, проживає та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживала його мати. На момент смерті матері 01 жовтня 2015 року, був зареєстрований та проживав разом з матірю за вказаною адресою, а тому в силу ст. 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину. При зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_8, дізнався, що остання 23.09.2015 склала заповіт, яким усе своє майно, яке буде їй належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що за законом вона буде мати право, заповіла своєму чоловікові ОСОБА_5. Третя особа зазначає, що ОСОБА_8, складаючи заповіт не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, так як хворіла раком та в момент вчинення заповіту перебувала в тяжкому стані здоровя, під дією наркотичних лікарських засобів, що й стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, вважала їх незаконними та необґрунтованими, посилаючись на те, що позивач звернулася до суду із позовом про визнання заповіту недійсним через півтора року після смерті матері, на момент смерті ОСОБА_8 з нею не проживала та не була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, жодних доказів про звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 суду не надала, а тому у неї відсутні цивільні права для звернення до суду із цим позовом і вона не може бути позивачем по справі. Крім того, у день складання заповіту, а саме 23.09.2015, ОСОБА_8 також уповноважила чоловіка - ОСОБА_5 на підставі довіреності, оформити від її імені договір дарування ? частки квартири №46 за адресою: м. Харків, вул. Блюхера, №41 на імя позивача ОСОБА_4. Довіреність також була підписана іншою особою ОСОБА_11 в присутності свідків. Позивач зазначений дарунок прийняла, не ставлячи під сумнів, що ОСОБА_8 не розуміла значення своїх дій та її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 - ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених у відповідній позовній заяві.

Представник позивача у відповідь на заперечення відповідача вказала, що право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, передбачене законодавством України та не може бути обмежене. Зауважила, що предметом позову є визнання заповіту недійсним, а тому посилання відповідача у запереченнях на те, що в це й же день, тобто 23 вересня 2015 року приватним нотаріусом було оформлено довіреність від імені ОСОБА_8 на її чоловіка ОСОБА_5, надавши повноваження щодо укладення від її імені договору дарування, а саме передання у власність ОСОБА_4 дарунку - ? частки квартири №46, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Блюхера, 41, не має відношення до предмета спору та не входить до предмета доказування по справі.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 у судове засідання не зявилася, про дату час та місце судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про одержання. Беручи до уваги неодноразову неявку третьої особи в судове засідання, з огляду на те, що вона належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленнями, які містяться у матеріалах справи, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності третьої особи.

Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, свідків, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.

Так, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є дітьми ОСОБА_8, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії V-ВЛ №274488, актовий запис №880, виданим 25.10.1989, та серії І-ВЛ №492373, актовий запис №388, виданим повторно Харківським міським ВДРАЦС ГТУЮ у Харківській області 09.08.2017 відповідно.

Судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_5 є чоловіком ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ВЛ №014396, виданим 15.11.2005 Відділом РАЦС Комінтернівського районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис про реєстрацію шлюбу №558.

Із свідоцтва про право власності на житло від 02.09.1999, реєстраційний №5А-99-178730, виданим Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР, вбачається, що ОСОБА_8 є одним із співвласників квартири АДРЕСА_1, яка перебуває у спільній сумісній власності

01 жовтня 2015 року у віці 58 років померла ОСОБА_8, про що 02 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №14567 та того ж дня видано свідоцтво про смерть серії І-ВЛ №512088.

Як свідчать матеріали справи, на день смерті ОСОБА_8 проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом з нею був також зареєстрований її син ОСОБА_7, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та прописку вих. №436, видану 03.03.2017 КП «Жилкомсервіс» дільниця №41.

Із заяви ОСОБА_7 від 27.02.2017, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 та зареєстрована в реєстрі за №265, вбачається, що він прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_8, яка померла 01 жовтня 2015 року, та постійно проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, бо на момент її смерті був зареєстрований з нею за однією адресою.

За життя, а саме 23 вересня 2015 року ОСОБА_8 в присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 склала заповіт, в якому усе своє майно, що буде належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що за законом буде мати право, заповіла своєму чоловіку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №1254. У звязку із хворобою та на прохання заповідачки ОСОБА_8, заповіт посвідчено у неї вдома за адресою: АДРЕСА_2, о 13 год. 20 хв.

Статтею 1233 Цивільного кодексу України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до приписів ч.4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

У статті 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно із приписами ст. 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

З тексту заповіту від 23.09.2015 вбачається, що заповіт складено за допомогою техніки зі слів заповідача приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 У звязку з тим, що ОСОБА_8 внаслідок хвороби та фізичної вади не може підписати заповіт власноручно, на її особисте прохання та в її, нотаріуса присутності текст заповіту підписано ОСОБА_11.

Позивач та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору в обґрунтування позовних вимог про визнання заповіту недійсним посилалися на те, що ОСОБА_8 хворіла раком, хвороба завдавала їй сильного болю, також вона вживала наркотичні лікарські засоби, які впливали на її свідомість та здатність керувати своїми діями. У момент складання заповіту, а саме 23 вересня 2015 року заповідач перебувала у тяжкому стані здоровя та під дією наркотичних лікарських засобів, а тому не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Із медичної документації, наданої комунальним закладом охорони здоровя «Харківська міська поліклініка №11», на виконання ухвали суду про витребування доказів від 26.07.2017 вбачається, що ОСОБА_8 було поставлено діагноз рак лівої молочної залози.

11.04.2014 у державній установі «Інститут загальної невідкладної хірургії ім. В.Т. Зайцева Національної академії медичних наук України» ОСОБА_8 було проведено операцію - радикальну лівосторонню мастектомію.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_8 перебувала під наглядом у лікарів КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №11», які здійснювали її огляд, призначали лікування, виписували рецепти ліків, в тому числі і наркотичних лікарських засобів, що підтверджується записами у її медичній картці.

11 серпня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №11» із заявою про отримання наркотичних засобів, психотропних речовин та/або прекурсорів і виконання призначень лікаря, а саме Трамадолу для хворої ОСОБА_8

Як вбачається з медичної документації, що міститься у матеріалах справи, комісією лікарів 11.08.2015, 21.08.2015, 03.09.2015, 24.09.2015, 29.09.2015 було видано висновки про призначення ОСОБА_8 наркотичних засобів, а саме Трамадолу для здійснення інєкцій. Вказані висновки затверджені головним лікарем КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №11».

Із записів лікаря-терапевта КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №11», зроблених у медичній картці ОСОБА_8 24.09.2015 та 29.09.2015 вбачається, що ОСОБА_8 жалілася на сильний біль у попереку, що посилювався при русі, біль у правому плечі, у суглобах нижніх кінцівок, запаморочення та сильну слабкість. Крім того, 29.09.2015 остання вже не відповідала на питання, не контактувала з оточуючими, з 26.09.2015 взагалі перестала вживати їжу, стан їх був вкрай тяжким. Хворій ОСОБА_8 було поставлено діагноз ракова інтоксикація.

Лікарське свідоцтво про смерть №581 від 02.10.2015 та довідка про причину смерті №581 від 02.10.2015, видана лікарем КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №11» свідчать про те, що ОСОБА_8 померла вдома за адресою: АДРЕСА_3, причиною смерті ОСОБА_8 стала ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення молочної залози.

Допитаний у судовому засідання свідок зі сторони позивача ОСОБА_12 пояснив, що є зятем ОСОБА_8, так як одружений з її донькою ОСОБА_4. Підтвердив, що у звязку із хворобою раком лівої молочної залози, ОСОБА_8 було призначено для лікування наркотичний лікарський засіб «Трамадол», інєкції якого здійснював ОСОБА_5 Зазначив, що неодноразово був присутній при вживанні ОСОБА_8 цього лікарського засобу, після чого остання ставала спокійною, втрачала концентрацію уваги, не сприймала реальність, взагалі не могла висловити свою думку, сказати будь-яке слово, її бажання важко було зрозуміти, складалося враження, що вона повністю відсторонена від того, що відбувається. В кінці вересня 2015 року стан здоровя ОСОБА_8 значно погіршився, вона перестала вживати їжу, не розмовляла, майже ні на що не реагувала, було важко розібрати та зрозуміти чого вона бажає. Свідок зазначив, що пропозицію щодо складання заповіту ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 запропонував сам ОСОБА_5 Особисто ОСОБА_8 не говорила йому про бажання розпорядитися майном на користь свого чоловіка. Пояснив, що 23 вересня 2015 року також був присутній при складанні та нотаріальному посвідченні заповіту. В цей день ОСОБА_8 було зроблено ОСОБА_5 інєкції лікарського засобу «Трамадол», вона майже ні на що не реагувала, у неї була відсутня концентрація уваги, висловити свою думку вона не могла, зрозуміти що вона бажає сказати також було неможливо.

Свідок по справі зі сторони позивача ОСОБА_4 підтвердила, що є рідною донькою померлої ОСОБА_8 та що її мати проживала разом із її вітчимом ОСОБА_13 та її братом ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_4. ОСОБА_8 було поставлено діагноз рак лівої молочної залози та проведено операцію. Однак влітку 2015 року стан ОСОБА_8 значно погіршився. Свідок пояснила, що майже кожного дня відвідувала матір, також часто купувала в аптеках, на підставі наданого лікарнею дозволу, наркотичний лікарський засіб «Трамадол» в ампулах для здійснення матері інєкцій. Спочатку інєкції робила сусідка, а потім і вітчим ОСОБА_5 ОСОБА_4 зауважила, що неодноразово була присутня при здійсненні інєкції ОСОБА_8 наркотичного лікарського засобу «Трамадол», після яких остання ставала дуже спокійною, втрачала концентрацію уваги, не сприймала реальність, взагалі не могла висловити свою думку, сказати будь-яке слово, її бажання важко було зрозуміти, складалося враження, що вона повністю відсторонена від того, що відбувається. Наприкінці вересня 2015 року стан ОСОБА_8 став вкрай тяжким, вона лежала та не мала сил підвестися, була дуже слабкою, захворювання завдавало їй сильного болю, вона перестала вживати їжу, майже не розмовляла, звуки та слова, що їй вдавалося відтворити неможливо було розібрати, вона майже ні на що не реагувала. Свідок пояснила, що пропозицію щодо складання заповіту ОСОБА_8 висловив саме ОСОБА_5 Зрозуміти волевиявлення матері було неможливо, так як висловити свою думку вона не могла. З матірю щодо спадщини ніколи не розмовляла. Свідок ОСОБА_4 зазначила, що 23 вересня 2015 року вона була присутня під час складання та нотаріального посвідчення заповіту. В цей день ОСОБА_5 зробив матері декілька інєкцій наркотичного лікарського засобу «Трамадол», ОСОБА_8 ні на що не реагувала, майже не розмовляла, концентрація уваги була зовсім відсутня, неможливо було зрозуміти чого вона бажає.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_11, яка підписувала текст оспорюваного заповіту, повідомила, що є сестрою ОСОБА_12 - зятя ОСОБА_8 та чоловіка ОСОБА_4 Пояснила, що підписати оспорюваний заповіт попросив її брат ОСОБА_12, вказавши, що зі слів ОСОБА_8 ОСОБА_5, І.В. бажала розпорядитися своїм майном саме на користь свого чоловіка. Так як ОСОБА_8 перебувала у тяжкому стані здоровя, майже не розмовляла, висловити свою думку зрозуміло не могла та не мала змоги через хворобу та фізичну ваду підписати заповіт самостійно, на сімейній нараді вирішили, що підписати заповіт ОСОБА_8 може ОСОБА_11 Зазначила, що в день складання заповіту, тобто 23 вересня 2015 року, ОСОБА_8 знаходилася у вкрай тяжкому стані, не могла говорити, не реагувала на звернення, її увага не була сконцентрована, вона щось тихо повторювала, але зрозуміти, що вона говорить було дуже важко.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

У ч. 1 ст. 1221 ЦК України закріплено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У ст. 1261 ЦК України зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до приписів ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У поданих до суду позовних заяв позивач та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, просять визнати вищезазначений заповіт недійсним, посилаючись на те, що у момент складання цього заповіту заповідач ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Частиною 2 ст.202 ЦК України, передбачено, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до положеньст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У ч. 1 ст. 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України, тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний в силу припису закону (Правовий висновок, висловлений Верховним Судом України в постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2424цс16).

Заповіт, як вид одностороннього правочину, дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України).

У ч. 1 ст. 225 ЦК України закріплено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України, а саме ч. 2 цієї статті передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, беручи до уваги письмові докази, що містяться у матеріалах справи та показання свідків, ОСОБА_8 мала захворювання рак та вживала для лікування наркотичний лікарський засіб «Трамадол», після чого ставала дуже спокійною, втрачала концентрацію уваги, не могла висловити свою думку. У день складання заповіту, тобто 23 вересня 2015 року заповідач перебувала у вкрай тяжкому стані, їй було здійснено інєкції наркотичного засобу «Трамадол», вона майже не розмовляла та не реагувала на звернення, зрозуміти, що вона бажає сказати було неможливо, доказів зворотного відповідачем в порядку ст.ст. 81, 83 ЦПК України суду не надано, а тому суд доходить висновку, що в момент складання заповіту заповідач ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Разом з цим суд зазначає, що із позовами про визнання заповіту недійсним звернулися позивач ОСОБА_4 та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7, в свою чергу ОСОБА_4 не надала суду доказів прийняття спадщини після ОСОБА_8, померлої 01.10.2015, у строк, встановлений законом, тоді як ОСОБА_7 є таким, що прийняв спадщину після матері ОСОБА_8, так як був зареєстрований та проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що позивачем не доведено порушення права на спадкування, а захисту підлягає невизнане, оспорюване чи порушене право, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_4 є безпідставним, у звязку із чим відмовляє у його задоволенні, тоді як позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13 76-81, 83, 141, 264-266, 268, 354, 355, суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу в Харківській області ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу в Харківській області ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати заповіт від 23.09.2015, складений ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу в Харківській області ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №1254 - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 судові витрати з оплати судового збору в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: