АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2018 року

Справа 752/20746/17

провадження № 22-ц/796/4207/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Судді-доповідача - Музичко С.Г.,

Суддів - Кулікової С.В., Мазурик О.Ф.,

при секретарі - Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року у складі судді Ладиченко С.В. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 2 419 356,00 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2 419 356,00 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року залишено без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції не було повідомлено належним чином відповідача про розгляд даної справи. Поштове повідомлення, направлене на адресу відповідача, про дату, час та місце розгляду справи повернулося до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Також посилається на те, що між ним та позивачем не було укладено договорів позики, позивач не передавав йому грошових коштів, розписки про отримання яких відповідач не підписував. Крім того, наявні у матеріалах справи договори позики не містять підпису відповідача.

Враховуючи, що позивачем до суду подано підроблені документи, відповідач

звернувся до органів національної поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 КК України. За даним фактом до Єдиного державного реєстру судових розслідувань внесено запис про кримінальне правопорушення.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &q?ок;Про судоустрій і статус суддів&qu

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

В судове засідання відповідач та його представник не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

04.09.2018 року відповідач та його представник до суду подали заяви про розгляд справи без участі відповідача та його представника (а.с.81, 83-84 т.2)

В судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що боргові документи (розписки) відповідача є підтвердженням передачі йому від позивача коштів у зазначених сумах в борг.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 20.12.2012 року між ОСОБА_2, та ОСОБА_3 було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 941 170,00 грн. (а.с.6 т.1).

23.08.2013 року між ОСОБА_2, та ОСОБА_3 було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1 478 186,00 грн. (а.с.7 т.1).

У відповідності до договору позики від 20.12.2012 року позивачем була надана відповідачу позика в розмірі 941 170,00 грн. на купівлю земельної ділянки та житлового будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, за умов повернення даної суми позики до 20.12.2014 року.

На підтвердження отримання грошових коштів у розмірі 941 170,00 грн. відповідачем 20.12.2012 року складено розписку, у якій зазначено, що грошові кошти відповідач зобов'язується повернути до 20.12.2014 року (а.с.8 т.1).

У відповідності до договору позики від 23.08.2013 року позивачем відповідачу була надана позика в розмірі 1 478 186,00 грн., на купівлю квартири, яка знаходися за адресою: АДРЕСА_1, за умов повернення даної суми позики до 23.08.2015 року.

На підтвердження отримання грошових коштів у розмірі 1 478 186,00 відповідачем 23.08.2013 року складено розписку, у якій зазначено, що грошові кошти відповідач зобов'язується повернути до 23.08.2015 року (а.с.9 т.1).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Після укладення договору позики всі обов'язки за договором, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 року по справі 607/10163/13-ц.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами 20.12.2012 року та 23.08.2013 року було укладено договори позики за якими ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в загальній сумі 2 419 356,00 грн. Проте, відповідач у встановлений договорами строк грошові кошти позивачу не повернув , що є підставою для стягнення заборгованості за цими правочинами у судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач договорів позики та відповідних розписок до них не підписував, грошових коштів від позивача не отримував, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, виходячи з наступного.

Під час перегляду заочного рішення судом першої інстанції відповідачем клопотання про призначення експертизи не було заявлено.

На виконання положень пунктів 3, 4 частини 5 ст. 12 ЦПК України, колегія суддів забезпечила право сторін заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з приводу заперечень відповідача щодо підписання договорів позики та відповідних до них розписок.

Заявляючи клопотання про призначення експертизи разом з апеляційної скаргою, відповідач не підтримав його під час судового засідання в суді апеляційної інстанції.

04.07.2018 року та 04.09.2018 року відповідачем були заявлені повторні клопотання про призначення експертизи, проте відповідач не з'явився до суду для надання необхідних матеріалів для її проведення, тому колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Твердження апеляційної скарги про те, що відповідач звернувся до органів національної поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 КК України за фактом підроблення договорів, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки не спростовує факту укладення між сторонами договорів, а вироку суду по даному кримінальному провадженні відповідачем не надано.

Таким чином, суд першої інстанції, з урахуванням зазначених положень ЦК України дійшов правильного висновку про те, що між сторонами справи було укладено договори позики, умови якого позичальник не виконав, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за даними договорами.

Разом з тим, відповідач обгрунтовував свою апеляційну скаргу зокрема тим, що він не був належним чином повідомлений судом про дату, місце та час розгляду справи, а тому не з'явився до суду з поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи, суд розглянув справу у відсутності відповідача та ухвалив 18.12.2017 року заочне рішення у справі.

З матеріалів справи слідує, що суд першої інстанції направляв судові повістки за адресою зазначеною позивачем, а саме: АДРЕСА_3. Повістка про судове засідання призначене на 18.12.2017 року була повернута з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» (а.с. 39 т.1).

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_4 був повідомлений про місце та час судового розгляду справи. У зв'язку з цим відповідач був позбавлений можливості наводити свої доводи та заперечення, приймати участь у дослідженні доказів, що безумовно призвело до недотримання судом принципу змагальності та рівності сторін, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню на підставі ч.3 п.3 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог. Тобто, доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційним судом визнано обґрунтованими.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) грошові кошти у сумі 2 419 356,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судовий збір у сумі 8 320,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді