ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №759/5516/14-ц

провадження № 61-5809 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересахта в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року, постановлене колегією суддів у складі: Поліщук Н. В., Білич І.М., Болотова Є.В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») подало позов, в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить в рівних частках на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_4, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 січня 2007 року № ML-008/029/2007 в сумі 112 673,42 доларів США, що еквівалентно 1 092 869,42 грн, і пені в сумі 3 988 973,40 грн шляхом проведення прилюдних торгів та виселити відповідачів і неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з вказаного жилого приміщення.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 25 січня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ML-008/029/2007, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 95 000 доларів США зі сплатою 13,99% річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 січня 2007 року між ОСОБА_4, ОСОБА_4 та банком укладено договір іпотеки № PML-008/029/2007, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором станом на 3 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 112 673,42 доларів США, що еквівалентно 1 092 869,42 грн, і пеня у розмірі 3 988 973,40 грн, на погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 5 серпня 2014 року, постановленим суддею Заєць Т. О., у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції виходив з того, що неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено примусово звертати стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами в іноземній валюті.

В апеляційному порядку справа переглядалась неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 5 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МL-008/029/2007 від 25 січня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_4, в розмірі 5 081 842,82 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №PML-008/029/2009 від 25 січня 2007 року - квартиру АДРЕСА_1.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визнавши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 1 827 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з доведеності позовних вимог в частині виникнення заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню шляхом, обраним позивачем.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги, що у разі виконання судового рішення відповідачі будуть позбавлені права на житло; на квартиру як на нерухоме майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника, не може бути накладено звернення, оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено примусово звертати стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами в іноземній валюті; договір іпотеки є нікчемним, оскільки стосується прав неповнолітньої дитини - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1; також незаконним є рішення про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 15 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судом установлено, що 25 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ML-008/029/2007, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 95 000 доларів США зі сплатою 13,99% річних та терміном повернення до 25 січня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 січня 2007 року між ОСОБА_4, ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено договір іпотеки № PML-008/029/2007, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

5 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» продало (переуступило) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори згідно з додатком до договору, зокрема кредитний договір від 25 січня 2007 року№ ML-008/029/2007, укладений з ОСОБА_4, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло такий кредитний портфель та зобов'язалося сплатити на користь продавця винагороду.

5 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (фактор) та ПАТ «ОТП Банк» (клієнт) укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до пункту 1.1.1 якого ПАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, зокрема і за договором іпотеки від 25 січня 2007 року № PML-008/029/2007, укладеним з ОСОБА_4, ОСОБА_4, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 3 березня 2014 року утворилася заборгованість, яка становить 112 673,42 доларів США, що еквівалентно 1 092 869,42 грн, та 3 988 973,40 грн пені за прострочення виконання зобов'язань, з яких: 85 965,30 доларів США - залишок заборгованості за кредитом, 26 708,62 доларів США - сума несплачених процентів, 3 988 973,40 грн - пеня за прострочення виконання зобов'язань.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Отже, вирішуючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд врахував, що вказаним Законом не встановлено, що іпотека припиняється, а лише встановлено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

З огляду на наведене доводи, викладені в касаційній скарзі, про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняє приймати рішення про звернення стягнення на житло в принципі, безпідставні, оскільки цей Закон не встановлює, що іпотека припиняється, а лише встановлює заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Виходячи із положень статті 3 вказаного Закону, він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Також апеляційний суд встановив, що 19 жовтня 2010 року Апеляційним судом міста Києва у цивільній справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_11 (поручитель) про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 січня 2007 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_11 вирішено стягнути у солідарному порядку 104 001 долари США, що еквівалентно 832 216 грн., заборгованості за кредитом, 38 662,01 грн. пені та 300 грн. штрафу.

Проте відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2012 року у справі за заявою ПАТ «ОТП Банк» про поновлення строку для пред'явлення до виконання виконавчого листа, виданого за рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2010 року, стягувачу відмовлено у задоволенні цієї заяви.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 7 червня 2013 року стягувачу повторно відмовлено у задоволенні аналогічної заяви. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 жовтня 2013 року зазначену ухвалу залишено без змін.

Крім того, 14 грудня 2009 року вчинено виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно, який не виконано, а виконавче провадження з його виконання закінчено у зв'язку із поверненням виконавчого документа без виконання на вимогу стягувача.

Звернення стягнення на предмет іпотеки є способом задоволення грошових вимог.

Відповідно до частини п'ятої статті третьої Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статей 598-609 ЦК України встановлені підстави припинення зобов'язання. Так, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; переданням відступного; зарахуванням; за домовленістю сторін; прощенням боргу; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання; смертю фізичної особи; ліквідацією юридичної особи.

У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та сплати неустойки (стаття 611 ЦК України).

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного та іпотечного договорів, суд доходить висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України.

При цьому рішення суду є актом, яким закінчується судове провадження з розгляду відповідної справи, після чого у випадках, встановлених законом, рішення суду пред'являється до примусового виконання в органи державної виконавчої служби. Рішення суду про стягнення коштів не припиняє правовідносин сторін, а лише посвідчує факт та визначає спосіб відновлення порушеного права.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, про те, що у справі неодноразово відкривались виконавчі провадження, а тому рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення заборгованості, необґрунтовані.

Верховний Суд звертає увагу на те, що справа неодноразово переглядалась як судом касаційної інстанції, так і апеляційним судом, і, зокрема, підставою для скасування рішення Апеляційного суду міста Києва від 7 жовтня 2015 року про задоволення позову було саме те, що апеляційним судом не надано оцінки обставинам відкриття виконавчих проваджень у справі.

При повторному перегляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд дійшов висновку, що наявність закритих виконавчих проваджень не припиняє правовідносин сторін щодо виконання обов'язку, якій виникає з невиконання кредитного договору.

Касаційний суд також відхиляє доводи касаційної скарги щодо нікчемності договору іпотеки, оскільки дійсність договору не була предметом даного позову і такими доводами заявник позов не заперечувала.

Таким чином, суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, врахувавши вимоги норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Судом надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наявними у справі доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують їх.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Проте, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов'язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 6 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик