Справа № 450/3301/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/4/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 09 липня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 серпня 2018 року в складі судді Мікули В.Є. у справі за позовом ОСОБА_2 до Надичівської сільської ради Жовківського району, ОСОБА_6, з участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

встановила:

В червні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель за АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй належить на праві приватної власності 1/2 частина житлового будинку, АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями, яку вона отримала згідно договору дарування від тітки (маминої сестри) ОСОБА_12, посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області 28.12.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 991.

Попередній власник будинку ОСОБА_13 у заповіті, посвідченому Надичівською сільською радою 17.05.1985 року, на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким заповіла все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право ОСОБА_14 та ОСОБА_12 в рівних долях".

Після смерті в 1989 році бабці ОСОБА_13 її тітка ОСОБА_12 за домовленістю з сестрами ОСОБА_14 (дівоче ОСОБА_14) та ОСОБА_16 (мама позивача - дівоче ОСОБА_16), які відмовились від спадщини на її користь, єдина із 3-х сестер, вступила у повне володіння та управління вказаним нерухомим майном, тобто фактично прийняла спадщину після смерті матері.

ОСОБА_14, яка проживала у м. Львові, за життя свою частку згідно заповіту у спадщині не прийняла, не виділяла і не реєструвала, після смерті останньої ніхто з 1-ї черги спадкоємців за законом не прийняв спадщину і не звертався із заявою про прийняття спадщини.

Звертає увагу на те, що зареєструвавши на підставі Договору дарування від 28.12.2006 року, право власності на свою частку як і попередній власник тітка ОСОБА_12 добросовісно, відкрито, безперервно користується цілим житловим будинком, господарськими будівлями та земельною ділянкою площею 0,26 га по сьогоднішній день, що підтверджується Довідкою, виданою виконкомом Надичівської сільської ради за № 864 від 26.06.2017 року.

Стверджує, що володіє спірною часткою майна та належним чином утримує та доглядає його по теперішній час, як своє майно. Має доступ до усього майна будинку, здійснює поточні ремонти, оплачує комунальні послуги. Вказаний будинок утримує в належному стані, веде особисте господарство на присадибній земельній ділянці площею 0,26 га, садить картоплю та інші овочі.

В 2017 році зверталась до нотаріуса з питанням отримання свідоцтва про право на спадщину та оформлення права власності на другу частину житлового будинку, однак, їй було відмовлено у зв'язку з пропуском строку та відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, рекомендовано звернутися в суд із цивільним позовом про визнання права власності на вказане нерухоме майно.

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 09 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Надичівської сільської ради Жовківського району, ОСОБА_6, з участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.

Додатковим рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 09 липня 2018 року заяву ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з позивача ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої АДРЕСА_2, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_1) на користь відповідача ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована АДРЕСА_3, індивідуальний ідентифікаційний № НОМЕР_2) документально підтверджені судові витрати пов»язані з розглядом справи, а саме, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі - 10 000 (десять тисяч гривень) грн. 00 коп.

Рішення суду та додаткове рішення цього ж суду оскаржив представник позивача ОСОБА_3, вважає що такі ухвалені за неповно з'ясованих обставин, що мають значення для справи, встановлені обставини не є доведеними, неправильно застосований закон та порушено норми процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що з моменту заволодіння 1/2 частиною будинку позивач знала, що на спірну частину будинку ніхто не претендує, висновок суду про недобросовісність заволодіння суперечить фактичним обставинам.

На момент отримання у дар 1/2 частину будинку за договором дарування від 28.12.2006 року позивач вже була обізнана про те, що на іншу частину будинку ніхто не претендує та не оформляв свої права.

Покликається на те, що факт добросовісності володіння підтверджується технічним паспортом з відміткою про володіння 1/2 частиною будинку та відсутність реєстрації права за іншою частиною.

Відсутність реєстрації у будинку інших осіб підтверджує те, що в інших немає будь яких претензій на володіння чи користування спірною частиною будинку.

На думку апелянта, про добросовісність володіння спірним будинком свідчать також довідки ВК Надичівської сільської ради.

ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 ніколи будинком не цікавились, не користувались, не утримували, участі у витратах по обслуговуванню не брали.

Відкритість, як і безперервність володіння спірною частиною будинку, підтверджується показами свідків, які цього не спростували та підтвердили, що позивач відкрито проводила ремонт усього будинку.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_2, як володілець майна, протягом усього часу була впевнена, що на спірну частину будинку не претендують інші особи і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього за набувальною давністю.

Стверджує, що ніщо не заважало особам, які вважають себе власниками майна, упродовж усього часу володіння ОСОБА_2 цим майном, заявити про свої права, крім цього остання ніколи не створювала жодних перепон для цього.

Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 09 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Представник позивача вважає також незаконним додаткове рішення Жовківського районного суду від 13 серпня 2018 року, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що при розгляді справи відповідач не надавала доказів про сплату вартості послуг адвоката ОСОБА_4 у розмірі 10000 грн., відповідно такі не досліджувались судом, а сторона позивача не мала можливості висловити свої заперечення з цього приводу.

Вважає, що судові витрати завищені та становлять надмірний тягар, не є спів мірними із ціною позову.

Крім цього, сума витрат на правову допомогу не відповідає обсягу наданої допомоги адвокатом, який був лише у трьох судових засіданнях, в справі відсутні документи за підписом адвоката ОСОБА_4

Просить скасувати додаткове рішення Жовківського районного суду від 13 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримку доводів скарг, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_4 та представника третьої особи ОСОБА_5 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх тверджень про те, що вона має набути право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель за АДРЕСА_1.

Зокрема, позивач та її представник не довели в судовому засіданні, що позивач добросовісно заволоділа спірною частиною будинку і продовжувала відкрито, безперервно нею володіти у розумінні ч. 1 ст. 344 ЦК України, при цьому суд врахував знаходження спірного будинку на земельній ділянці, яка не передавалася позивачу у власність.

Також, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є двоюрідними братом і сестрою позивача звернулись із заявами до Шостої Львівської державної нотаріальної контори з приводу надання інформації щодо оформлення спадщини де їм повідомлено, що спадкова справа заведена 12.01.2006 року, ОСОБА_18 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, який успадкував усе майно після смерті дружини ОСОБА_14, оскільки вступив у фактичне володіння.

Після подання необхідних документів, нотаріус видав свідоцтва на право на спадщину за законом на частину житлового будинку, який є предметом спору та інше майно.

Крім цього, ухвалюючи додаткове рішення суд виходив з того, що інтереси відповідача при розгляді справи представляв адвокат ОСОБА_4, відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги від 20.10.2017 року, взяті на себе зобов»язання адвокат виконав належно, як наслідок, рішення прийнято на користь відповідача.

Вартість послуг за договором, згідно з п. 3.1. склала 10 000 грн., які відповідач сплатила 30.11.2017 року у відповідності до вимог п. 3.2, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера, який видано адвокатом ОСОБА_4, відтак суд стягнув з позивача судові витрати, пов'язані з розглядом справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України (ст. 10 ЦПК України чинної на час звернення з позовом) зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 1/2 частина житлового будинку, з приналежними до нього господарськими будівлями АДРЕСА_1, яку вона отримала згідно договору дарування від тітки (маминої сестри) ОСОБА_12, посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області 28.12.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 991 (т.1 а.с. 8-12).

ОСОБА_12 стала власником 1/2 частини згаданого будинку за заповітом, посвідченим Надичівською сільською радою 17.05.1985 року.

В заповіті ОСОБА_13, яка проживала в с. Стронятин Жовківського району Львівської області, на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право - ОСОБА_14 та ОСОБА_12 в рівних долях (т.1 а.с. 26).

ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується актовим записом про смерть № 37 від 25.09.1989 року зробленим виконавчим комітетом Надичівської сільської ради Жовківського району Львівської області та свідоцтвом про смерть, виданим Жовківським РВ РАЦС ГТУЮ у Львівській області 23.06.2017 року серія НОМЕР_3 (т.1 а.с. 30).

Після смерті ОСОБА_13 залишився житловий будинок збудований в 1930-1949 роках за адресою село Стронятин, Жовківського району Львівської області, власником якого вона була та земельна ділянки площею 0,26 га, яка знаходилась в її користуванні, що підтверджується Випискою з погосподарської книги Надичівської сільської ради с. Стронятин станом на 1983-1985 роки Особовий рахунок НОМЕР_4. та Випискою з погосподарської книги Надичівської сільської ради с. Стронятин станом на 06.05.2014 рік Особовий рахунок НОМЕР_5 (т. 1 а.с. 27-29).

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_2 зазначала, що на підставі Договору дарування від 28.12.2006 року, зареєструвала 05.02.2007 року право власності на свою частку будинку АДРЕСА_1, і так як і попередній власник тітка ОСОБА_12 добросовісно, відкрито, безперервно користується цілим житловим будинком, господарськими будівлями та земельною ділянкою площею 0,26 га по сьогоднішній день, що підтверджується Довідкою, виданою виконкомом Надичівської сільської ради за № 864 від 26.06.2017 року, належним чином утримує та доглядає його, як своє майно. Має доступ до усього майна будинку, здійснюю поточні ремонти, оплачує комунальні послуги, будинок утримує в належному стані, веде особисте господарство на присадибній земельній ділянці площею 0,26 га, тому вважала, що має право на визнання права власності на зазначене майно (1/2 частину будинку) за набувальною давністю.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

Згідно із роз»сненнями, наведеними у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі постанова Пленуму) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років. Набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не зі своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є ( частина друга статті 344 ЦК).

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Крім того, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (п. 11 постанови Пленуму).

Також, як роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомий давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що в даному випадку позивачем не дотримані необхідні умови для визнання права власності за набувальною давністю, оскільки позивачу було відомо, що інша половина будинку належить її двоюрідному брату і сестрі, тобто, близьким родичам, які завжди претендували на свою частину будинку, ніколи від нього не відмовлялись, користувались будинком та господарськими спорудами.

Зазначена обставина виключає також безперервність володіння, оскільки власне ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є двоюрідним братом та сестрою позивача, після смерті своєї матері ОСОБА_19 також користувались, як будинком так і господарськими будівлями, при цьому майно останньої успадкував ОСОБА_18, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та після його смерті діти подали зави на спадкування.

Зокрема, з довідки КП ЛОР «Червоноградське МБТІ № 2951 від 05.07.2016 року встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований по ? частині за ОСОБА_14 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Надичівської сільради 28.10.1991 року згідно рішення Нестерівського райвиконкому № 358 від 24.10.1991 року та за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого Головач О.Р. приватним нотаріусом Жовківського райнотокругу 28.12.2006 року № 991.

При цьому, з інформації Шостої львівської державної нотаріальної контори № 489/02-14 від 20.03.2018 року на ім»я ОСОБА_10 та ОСОБА_11 встановлено, 30.08.2017 року за реєстровими номерами 1-331, 1-333 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 видано свідоцтва про право на спадщину за законом на частину оспорюваного житлового будинку після смерті ОСОБА_14

Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що позивач 10 років володіла майном, як це передбачають вимоги ст. 344 ЦК України, оскільки володіння було спільним.

Ні ОСОБА_10, ні ОСОБА_11 не стверджували, що відмовляється від своєї частки, більше того вони претендують на другу половину будинку, що виключає доводи про те, що половина будинку є безхазяйною та ніхто на неї не претендує.

Зазначене також підтверджується тим, що ОСОБА_2 05.08.2016 р. в Жовківське відділення Кам'янка-Бузького ВП ГУ НП у Львівській області звернулась з приводу неправомірного знаходження ОСОБА_10 в будинку (подвір'ї) за АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 126).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що за відсутності умов добросовісності, відкритості та безперервності володіння спірною частиною будинку, позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю є безпідставним та до задоволення не підлягають.

В свою чергу, ухвалюючи додаткове рішення у справі та стягуючи з позивача в користь відповідача судові витрати суд виходив з того що відповідач сплатила 30.11.2017 року вартість витрат на правничу допомогу відповідно до вимог п.3.2 договору, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера, який видано адвокатом ОСОБА_4

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача (п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача ОСОБА_6 при розгляді даної справи представляв адвокат ОСОБА_4, відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги від 20.10.2017 року.

Взяті на себе зобов»язання по участі в судових засіданнях, наданні пояснень та заперечень адвокат виконав про що складено звіт (т. 1 а.с. 192).

Вартість послуг за даним договором (а.с. 153-154), згідно п.3.1. склала 10 000 грн., які відповідач сплатила 30.11.2017 року, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера, який видано адвокатом ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 188).

Після оголошення судового рішення, 09.07.2018 року між відповідачем та адвокатом складено акт про прийняття-передачі наданих послуг (т. 1 а.с. 191).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 09 липня 2018 рокута додаткове рішення цього ж суду від 13 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 грудня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк