АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/7380/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Конецької Д.Г.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» Бурма Сергія Валерійовича, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» Тимощук Романи Миколаївни

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест», товариство з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічне акціонерне товариство «Діамантбанк», публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 5 липня 2018 року, головуючий у першій інстанції Чебан В.М.

встановила:

ОСОБА_1 у липні 2017 року звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест», товариства з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» про визнання договору недійсним.

Справа №727/7380/17

Провадження №22-ц/794/919/18 Головуючий в суді 1 інстанції Чебан В.М.

Категорія 20 Доповідач Н.Ю. Половінкіна

Зазначала, що товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-

Інвест» та ОСОБА_1 укладено договір на завершення реконструкції об»єкту в порядку дольової участі від 23 грудня 2013 року №1-3/12, за яким після закінчення реконструкції та введення об»єкту в експлуатацію набуває право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та товариством з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» вчинено договір купівлі-продажу об»єкта незавершеного будівництва, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Іщенко А.В. 29 лютого 2016 року, зареєстрований в реєстрі за номером 589.

Вважала, що товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» набуто право власності на незавершене будівництво по АДРЕСА_1 на підставі ухвали господарського суду Чернівецької області від 25 лютого 2016 року про затвердження мирової.

Посилалась на скасування судого рішення та не набуття товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-інвест» права власності на незавершене будівництво по АДРЕСА_1, порушення її права на виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» зобов»язання за договором на завершення реконструкції об»єкту в порядку дольової участі від 23 грудня 2013 року №1-3/12.

Просила визнати договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та товариством з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» купівлі-продажу об»єкта незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Іщенко А.В. 29 лютого 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 589 недійсним.

Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 7 листопада 2017 року та публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 грудня 2017 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 5 липня 2018 року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 5 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та товариством з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» купівлі-продажу об»єкта незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Іщенко А.В. 29 лютого 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 589 недійсним.

Посилається на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про неналежність способу захисту на порушення норм матеріального права.

Законний інтерес ОСОБА_1 пов»язаний з виконанням договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та ОСОБА_1 на завершення реконструкції об»єкту в порядку дольової участі від 23 грудня 2013 року №1-3/12, набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1, спрямований на повернення товариству з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» незавершеного будівництва по АДРЕСА_1.

Вказує на те, що суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для визнання договору недійсним всупереч правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2016 року по справі №6-53цс15, відповідно якої якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про наявність у товариства з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» права власності на незавершене будівництво по АДРЕСА_1 на час вчинення оспорюваного правочину спростовується постановою Вищого господарського суду України від 9 серпня 2016 року, якою скасовано ухвалу господарського суду Чернівецької області від 25 лютого 2016 року про затвердження мирової угоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 5 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та товариством з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» купівлі-продажу об»єкта незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Іщенко А.В. 29 лютого 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 589 недійсним.

Зазначає, що на підставі ухвали господарського суду Чернівецької області від 25 лютого 2016 року про затвердження мирової угоди незавершене будівництво по АДРЕСА_1 вибуло поза волею власника товариства з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі «Рязань», товариство з обмеженою відповідальністю «Рязань-інвест» не було належним власником незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 та не мало права його відчужувати.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест», товариства з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» про визнання договору недійсним, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.215 ЦК України та дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та товариством з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» купівлі-продажу об»єкта незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Іщенко А.В. 29 лютого 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 589 недійсним.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на чинність ухвали господарського суду Чернівецької області від 25 лютого 2016 року про затвердження мирової угоди та державної реєстрації права власності товариства з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» на незавершене будівництво по АДРЕСА_1 на час вчинення оспорюваного правочину.

Водночас, пославшись на правила ч.1 ст.16 ЦК України, суд першої інстанції зазначив про неналежність способу захисту, оскільки реституція підлягає застосуванню до відносин зобов»язального характеру.

На підставі частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та товариством з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» купівлі-продажу об»єкта незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Іщенко А.В. 29 лютого 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 589 недійсним.

Обставинами, якими ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала порушення права на виконанням договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та ОСОБА_1 на завершення реконструкції об»єкту в порядку дольової участі від 23 грудня 2013 року №1-3/12, набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1, здійснення товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» відчуження майна за відсутності права власності на незавершене будівництво АДРЕСА_1.

Встановлено вчинення товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та товариством з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» договору купівлі-продажу об»єкта незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Іщенко А.В. 29 лютого 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 589.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборів контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

За змістом п.2 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

До матеріалів справи приєднано договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та ОСОБА_1 на завершення реконструкції об»єкту в порядку дольової участі від 23 грудня 2013 року №1-3/12.

За змістом п.1.1, 1.2 предметом договору є участь інвестора у завершенні реконструкції будинку торгівлі «Рязань» на земельній ділянці, яка розташована по АДРЕСА_1.

Реконструкція здійснюється на пайових умовах з наступним отриманням інвестором у власність нежитлових приміщень, які є часткою загальної площі об»єкта.

За статтею 876 ЦК України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації врегульовано чинним на час укладення договору купівлі-продажу майнових прав Законом України від 19 червня 2003 року «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України від 18 вересня 1991 року «Про інвестиційну діяльність».

Пунктом 4.1 договору товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та ОСОБА_1 на завершення реконструкції об»єкту в порядку дольової участі від 23 грудня 2013 року №1-3/12 передбачено, що після закінчення реконструкції та введення об»єкту в експлуатацію за умови повного виконання грошових обов»язків інвестор набуває право власності на нежитлове приміщення комерційного призначення орієнтовною запроектованою площею 22,77 кв.м, яке розташовано на 1 поверсі, порядковий номер приміщення 3/12.

Водночас відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Таким чином, майнове право, яке є предметом договору, - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

З огляду на те, що об'єкт, який проінвестований ОСОБА_1 є частиною об'єкту, який був предметом договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та товариством з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» купівлі-продажу об»єкта незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Іщенко А.В. 29 лютого 2016 року, оспорюваний правочин впливає на права та інтереси ОСОБА_1 в зазначеній частині.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції дійшов висновку про неналежність способу захисту ОСОБА_1 порушеного права на виконання договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та ОСОБА_1 на завершення реконструкції об»єкту в порядку дольової участі від 23 грудня 2013 року №1-3/12 всупереч нормам матеріального права.

Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 17 січня 2013 року затверджено план санації товариства з обмеженою відповідальністю "Будинок торгівлі "Рязань".

Планом санації передбачено участь інвестора товариства з обмеженою відповідальністю "Рязань-Інвест" в санації товариства з обмеженою відповідальністю "Будинок торгівлі "Рязань".

Відповідно до частини другої ст.18 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» одним із заходів щодо відновлення платоспроможності боржника, який передбачений планом санації, є зобов'язання інвестора про погашення боргу (частини боргу) боржника, зокрема шляхом переведення на нього боргу (частини боргу), та його відповідальність за невиконання взятих на себе зобов'язань.

Частиною третьою даної статті встановлено, що інвестор (інвестори) за умови виконання зобов'язань, визначених планом санації, може набувати прав власності на майно боржника відповідно до законодавства та плану санації.

Таким чином, законодавець пов'язує перехід права власності на майно боржника до інвестора в процедурі санації за умови виконання інвестором своїх зобов'язань відповідно до затвердженого плану санації.

Встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі «Рязань» та товариством з обмеженою відповідальністю "Рязань Інвест" укладено інвестиційний договір на завершення реконструкції об'єкту в порядку пайової участі 18 липня 2012 року (а.с.21-31 т.2).

На підставі п.1.1, 1.2 предметом договору є участь пайовиків товариства з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі «Рязань» та товариства з обмеженою відповідальністю "Рязань Інвест" у завершенні реконструкціях будинку торгівлі "Рязань" на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Реконструкція здійснюється на пайових умовах, з наступним отриманням пайовиками у власність часток загальної площі об'єкта.

За змістом п.4.1 договору вартісна пропорція участі сторін становить 38,4% пайовика товариства з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі «Рязань» та 61,6% пайовика товариства з обмеженою відповідальністю "Рязань Інвест", які розподіляються від загальних приміщень, проходів, сходових клітин (подільних та неподільних площ загального користування), а також нежитлові приміщення торговельного, складського, офісного та іншого комерційного призначення.

На підставі ч.2 ст.355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.

Учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому.

Верховний Суд України у своїй постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-449цс15 виклав правову позицію про те, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків.

Постановою Вищого господарського суду України від 9 серпня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_8 до товариства з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі «Рязань» про визнання банкрутом скасовано ухвалу господарського суду Чернівецької області від 25 лютого 2016 року про затвердження мирової угоди.

Отже, на час вчинення договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Рязань-Інвест» та товариством з обмеженою відповідальністю «Черновіц Плаза» купівлі-продажу об»єкта незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Іщенко А.В. 29 лютого 2016 року, був чинним інвестиційний договір між товариством з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі «Рязань» та товариством з обмеженою відповідальністю "Рязань Інвест" на завершення реконструкції об'єкту в порядку пайової участі від 18 липня 2012 року.

З огляду на наведене судом першої інстанції вирішено питання про права та обов»язки співвласника незавершеного будівництва АДРЕСА_1 товариства з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі «Рязань», яке не залучено до участі у справі.

Пунктом 2 ч.6 ст.130 ЦПК України, чинної на час вчинення процесуальної дії, визначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Відповідно до пункту 4 статті 10 ЦПК України, чинної на час вчинення процесуальної дії, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 33 ЦПК України, чинної на час вчинення процесуальної дії, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На стадії апеляційного провадження суд позбавлений можливості вирішити питання про залучення до участі у справі співвідповідачем товариство з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі «Рязань».

Ураховуючи, що співвласник незавершеного будівництва АДРЕСА_1 товариство з обмеженою відповідальністю «Будинок торгівлі «Рязань» не залучений до участі у справі, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору недійсним немає.

Таким чином порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права формано не вплинули на правильність висновків суду першої інстанції по суті.

Тому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 5 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 9 жовтня 2018 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

О.О. Одинак