ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 569/10330/14-ц

провадження № 61-14036св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), КузнєцоваВ. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», подану його представником Захожим Тарасом Віталійович, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2015 року, ухвалене у складі судді Бердія М. А., та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2015 року, постановлену колегією у складі суддів: Шеремет А. М., Демянчук С. В., Боймиструка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось із позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 30 липня 2008 року між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), укладено кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості» № 1704/0708/55027 (далі - кредитний договір), з подальшим внесенням змін та доповнень, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 249 000 грн, а ОСОБА_4 зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування строком до 30 липня 2018 року. Цього ж дня між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 1704/0708/55-027-Р-1 від 30 липня 2008 року.

Вказувало, що 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») укладено договір факторингу № 15. Цього ж дня між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу. Внаслідок укладення вказаних договорів ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу кредитора за кредитним договором № 1704/0708/55027 від 30 липня 2008 року.

Зазначало, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість у сумі 531 273,08 грн.

За таких обставин просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 531 273,08 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2015 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 солідарно на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором та проценти за користування кредитом у сумі 160 941,24 грн.

Стягнено з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 солідарно на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» пеню по заборгованості за кредитним договором у сумі 3 869,19 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є доведеними та обґрунтованими, проте суму заборгованості боржника слід вираховувати у межах позовної давності. Вважав, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту несплати чергового платежу, а саме з липня 2009 року, а з вимогою про стягнення заборгованості та з позовом до суду позивач звернувся 20 червня 2014 року, у зв'язку з чим з відповідачів підлягає стягненню заборгованість у межах позовної давності.

Визначаючи розмір заборгованості, суд першої інстанції врахував вимоги статей 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судового рішення, та дійшов висновку про обрахунок заборгованості за кредитом на підставі розрахунків, наданих представником відповідача, оскільки представник позивача не виконав вимогу суду про надання розрахунку з урахуванням позовної давності за кожним черговим платежем.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» відхилено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2015 року залишено без змін з посиланням на відповідність його висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

У січні 2016 року представник ТОВ «Кредитні ініціативи» - Захожий Т. В. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі зазначив, що суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості у межах позовної давності, не обґрунтували рішення про відмову у задоволенні позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вказував, що суди, розраховуючи пеню за прострочення виконання зобов'язання, неправильно застосували облікову ставку Національного банку України та не взяли до уваги наданий позивачем розрахунок пені, обрахований у межах позовної давності в один рік.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою цього ж суду від 6 квітня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Суди встановили, що 30 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 249 000 грн, а останній - повернути наданий кредит і сплатити проценти за його користування у сумі та строки, визначені договором. У якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 1704/0708/55-027-Р-1 від 30 липня 2008 року.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «ФК«Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15. Цього ж дня ТОВ «ФК «Вектор Плюс» уклало з ТОВ «Кредитні ініціативи» договір факторингу. Внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора і ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором.

Суди встановили, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2012 року кількість днів прострочення складала 1 265 днів, тобто останній платіж по кредиту здійснений відповідачем у червні 2009 року.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (стаття 526 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Також судами встановлено, що відповідно до пунктів 3.1.1, 3.1.3 кредитного договору повернення суми кредиту у повному обсязі повинно здійснюватись шляхом сплати фіксованих платежів у сумі по 4 470,59 грн у чітко встановлений цим договором термін - 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору, а проценти - не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту.

За таких обставин суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку про те, що позовна давність повинна обчислюватися з моменту несплати чергового платежу, а саме з липня 2009 року, у зв'язку з чим, звернувшись із позовною заявою 20 червня 2014 року, позивач пропустив позовну давність щодо частини чергових платежів, тому заборгованість за кредитом та процентам підлягає стягненню з відповідачів у межах загальної позовної давності, а пеня - у межах спеціальної.

Ухвалою суду першої інстанції від 17 вересня 2015 року зобов'язано ТОВ «Кредитні ініціативи» надати суду розрахунок заборгованості з врахуванням позовної давності, однак листом від 6 жовтня 2015 року представник позивача повідомив, що такий розрахунок неможливо надати у зв'язку із відсутністю технічної можливості.

Пунктом 3.1.1 кредитного договору визначено, що позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі по 4 470,59 грн. Доказів на спростування такого порядку погашення заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять.

При цьому з доданого до позовної заяви розрахунку не вбачається нарахування ОСОБА_4 заборгованості, яка складається з фіксованих чергових платежів у сумі по 4 470,59 грн, у зв'язку чим даний розрахунок суперечить умовам кредитного договору.

Частиною першою статті 11 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України в цій же редакції кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій).

За таких обставин доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними, оскільки вимоги суду першої інстанції щодо надання належного розрахунку заборгованості представник позивача не виконав, у судові засідання до суду першої інстанції і апеляційного суду не з'явився та не пояснив обставини щодо невідповідності розрахунку умовам кредитного договору, тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано виходив з положень статей 10, 57-60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, при здійсненні розрахунку заборгованості за кредитним договором. Розрахунок заборгованості, наданий представником відповідача, позивачем не спростований.

Твердження заявника щодо неправильності розрахунку пені є безпідставними, оскільки судами попередніх інстанцій здійснено розрахунок пені за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, як це передбачено пунктом 8.1 кредитного договору, та у межах спеціальної позовної давності в один рік.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено процесуальне право, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з правильним застосуванням норм матеріального і без порушення процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», подану його представником Захожим Тарасом Віталійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик