У Х В А Л А

10 вересня 2018 року

м. Київ

Справа № 2-780/09

Провадження № 14-397 цс 18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі :

судді-доповідача - Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом ОСОБА_3 (далі також - позивач) до ОСОБА_4 (далі також - відповідач) про визнання правочину дійсним і визнання права власності на земельну ділянку

за заявою позивача про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2016 року (далі також - заява про перегляд судового рішення) і

в с т а н о в и л а:

17 серпня 2009 року позивач звернувся з вказаним позовом і просив суд визнати:

- дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,310 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новопетрівської сільської ради, від 10 липня 2001 року (далі - договір купівлі-продажу);

- право власності на вказану земельну ділянку за позивачем.

Мотивував тим, що відповідачу належала земельна ділянка згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії 1У-ДП № 111264, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 4887 від 1 червня 2001 року. Вказував, що 10 липня 2001 року він з відповідачем уклав договір купівлі-продажу у простій письмовій формі. Відповідно до умов цього договору купівля-продаж здійснена за 35 000 грн, які були одержані відповідачем. Зазначав, що останній ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

29 вересня 2009 року Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення, яким позов задовольнив повністю.

Суд вважав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, виконали його, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору, а тому останній може бути визнаний дійсним.

1 квітня 2016 року відповідач подав апеляційну скаргу. Просив поновити йому строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції; скасувати його як незаконне, необґрунтоване і таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права; застосувати позовну давність; справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказував, що оскаржене рішення отримав лише у березні 2016 року. Зазначав, що у 2009 році він в усній формі домовився з позивачем про передання земельної ділянки у користування строком на 6 років за 35 000 грн, а ніякої купівлі-продажу ділянки 10 липня 2001 року не було.

11 квітня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області постановив ухвалу, якою справу повернув до суду першої інстанції для належного оформлення.

Мотивував тим, що у вступній частині оскарженого рішення стверджується про ухвалення його за участю сторін, тоді як у матеріалах справи немає журналу судового засідання та носія інформації, на який здійснювався технічний запис судового засідання.

23 травня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою поновив відповідачу процесуальний строк на подання апеляційної скарги, відкрив апеляційне провадження, вказавши, що зазначені відповідачем підстави свідчать про поважність причин пропуску ним такого строку.

4 липня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Мотивував тим, що оскільки договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідченим і зареєстрованим, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог. Апеляційний суд вказав, що до такої реєстрації договір не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. Зазначив, що відповідач позовні вимоги визнав, а отже, відсутні докази ухилення його від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. На думку апеляційного суду, районний суд не звернув також уваги, на те, що з 1 січня 2002 року введений і діє мораторій на продаж сільськогосподарських земель, а земельна ділянка розташована на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, яка не була залучена до участі у справі.

5 грудня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою залишив без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Мотивував тим, що апеляційний суд, встановивши обставини справи на підставі поданих сторонами доказів, що належним чином були оцінені, обґрунтовано вважав, що договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідченим і зареєстрованим; до моменту такої реєстрації він вважається неукладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. Тому підстав для задоволення позову не було.

6 листопада 2017 року відповідно до пунктів 1 і 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України в редакції, чинній на той час, позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судового рішення.

У заяві просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Магдалинівсього районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року.

Підставою для перегляду ухвали суду касаційної інстанції вважає: 1) неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; 2) невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Позивач вказує, що поновлення строку на апеляційне оскарження особі, яка була обізнана про наслідки судового розгляду та не виявляла належної зацікавленості до справи більше, ніж 6 років, і скасування рішення суду, яке набрало законної сили та було фактично виконане, є втручанням у право власності.

На підтвердження підстав подання заяви про перегляд судового рішення позивач звертає увагу на постанову Вищого господарського суду України від 15 жовтня 2015 року у справі № 15/299 та постанову Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 2-799/09 (провадження № 6-577цс17).

Прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції законодавства, щодо втручання у право приватної власності за наслідками безпідставного поновлення судами строків на оскарження судових рішень, які набули статусу остаточних, вважає постанову Вищого господарського суду України від 15 жовтня 2015 року у справі № 15/299. У ній викладений висновок про те, що можливість оскарження судових актів через значний проміжок часу, який суттєво перебільшує встановлений законом строк, означала би вихолощення права, встановленого судовим рішенням, і порушувала би принцип правової визначеності. Згідно з ним жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово, як вказує у постанові Вищий господарський суд України у справі № 15/299, зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», заява № 14502/04). У справі «Рябих проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52). Скасування такого рішення після того, як воно набуло статусу остаточного та не підлягало оскарженню, є втручанням у право на мирне володіння майном (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» від 28 жовтня 1999 року, заява № 28342/95).

Позивач також звертає увагу на те, що 16 серпня 2017 року Верховний Суду України ухвалив постанову в аналогічній справі № 6-577цс17 за позовом позивача до ОСОБА_5, яка є матір'ю ОСОБА_4 - відповідача у справі № 2-780/09. Позивач зазначав, що ОСОБА_5 через 6 років після ухвалення місцевим судом рішення, у засіданні якого вона брала безпосередню участь і отримала копію судового рішення, подала заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження з метою повернення земельної ділянки, за яку отримала від позивача 35 000 грн на підставі укладеного у 2001 році у простій письмовій формі договору купівлі-продажу. Апеляційний суд поновив їй строк на оскарження, а Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовив позивачеві у задоволенні його касаційної скарги. За наслідками перегляду справи Верховний Суд України заяву позивача задовольнив частково: ухвалу суду касаційної інстанції, ухвалу та рішення апеляційного суду скасував, а справу передав до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги.

22 листопада 2017 року Верховний Суд України ухвалою відкрив провадження у справі.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року (далі - Закон України № 2147-VІІІ), яким ЦПК України викладений у новій редакції.

19 грудня 2017 року відповідач подав заперечення на заяву про перегляд судового рішення та просить відмовити в її задоволенні. Мотивує тим, що рішення суду першої інстанції сфальсифіковане, про нього він дізнався лише у березні 2016 року. Вважає, що рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, що встановлено і в ухвалі суду касаційної інстанції, про перегляд якої просить позивач.

11 травня 2018 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду доручив фахівцям Науково-консультативної ради при Верховному Суді підготувати науковий висновок (наукові висновки) щодо застосування норми права, яка неоднаково застосована судами касаційної інстанції.

31 липня 2018 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Підпункт 2 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ передбачає, що якщо цивільна справа за заявою про перегляд судових рішень Верховним Судом України відповідно до правил, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу, повинна розглядатися на спільному засіданні відповідних судових палат Верховного Суду України, така справа після її отримання Касаційним цивільним судом передається на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 3602 ЦПК України у редакції, чинній на час подання заяви, якщо судове рішення оскаржується з підстав неоднакового застосування однієї і тієї самої норми права судами касаційної інстанції різної юрисдикції, справа розглядається на спільному засіданні відповідних судових палат Верховного Суду України.

Враховуючи те, що заявник оскаржує судові рішення з підстав неоднакового застосування однієї норми матеріального права судами касаційної інстанції різної юрисдикції (господарської та цивільної), заява про перегляд судового рішення згідно з правилами, що діяли на час її подання, повинна була розглядатися на спільному засіданні судових палат Верховного Суду України. А тому справа на підставі підпункту 2 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду приймає цю справу до розгляду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому справа розглядатиметься Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, підпунктом 2 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину дійсним і визнання права власності на земельну ділянку за заявою ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2016 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 3 жовтня 2018 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкЛ. М. Лобойко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаО. М. Ситнік
О. С. ЗолотніковО. С. Ткачук
О. Р. КібенкоВ. Ю. Уркевич
В. С. КнязєвО. Г. Яновська