Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 199/3407/14-ц

провадження № 61-22253св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія»,

відповідачі: Дніпропетровська міська рада, ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року у складі судді Руденко В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Петешенкової М. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Товариство з обмеженою діяльністю «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» (далі - ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія») звернулося до суду з позовом до Дніпропетровської міської рада, ОСОБА_1 про визнання протоколу обґрунтування та рішення про виділення частини земельної ділянки недійсними, визнання першочергового права на виділення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належать об'єкти незавершеного будівництва у вигляді незавершених будівництвом житлових будинків по АДРЕСА_1 на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2005 року.

У 2005, 2007 роках ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» неодноразово зверталося до Дніпропетровської міської ради із заявами про оформлення права користування земельними ділянками за вказаними адресами, сплачуючи кошти на інформаційні послуги у відповідному управлінні земельних ресурсів за підготовку відводу земельних ділянок, а також за оформлення технічних паспортів на вказані об'єкти незавершеного будівництва. Незважаючи на це їхні заяви не знаходили позитивного вирішення.

У квітні 2014 року на вказаних вище земельних ділянках було розпочато облаштування будівельного майданчика. В подальшому ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» стало відомо, що у 2005 році Дніпропетровською міською радою прийнято рішення про початок процедури відведення зазначених вище земельних ділянок ОСОБА_1

Вважало, що його право користування земельними ділянками, на яких знаходяться належні йому на праві власності недобудови, та право на першочергове оформлення відведення земельних ділянок було порушене.

У зв'язку із цим ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» просило визнати за ним право першочергового виділення у користування зазначених вище земельних ділянок за місцем розташування належних йому об'єктів нерухомості; визнати недійсним рішення Дніпропетровської міської ради про виділення частини земельних ділянок за спірною адресою на ім'я ОСОБА_1

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 з позовними вимогами не погодилася та вважає їх необґрунтованими, а також такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року в задоволенні позову ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішення господарського суду, яким за позивачем визнано право власності на незавершенні об'єкти будівництва, не реалізоване, тобто майно за ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» у встановленому законодавством порядку не зареєстроване, і крім того, позивач не надав належних доказів про звернення до міської ради щодо відведення йому спірної земельної ділянки. Також суд вважав, що вимога надання права першочергового користування земельною ділянкою не є належним способом судового захисту.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» відхилено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені при неповному з'ясуванні фактичних та дійсних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору. Помилковими є твердження суду про те, що позивачем не підтверджено факт наявності у нього цивільних прав стосовно спірної земельної ділянки, оскільки починаючи з 2005 року ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» неодноразово намагався оформити право користування земельними ділянками.

Встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 відбулось без погодження з ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» та порушує його майнові права, оскільки унеможливлює обслуговування об'єктів незавершеного будівництва, які належать йому на праві власності, що суперечить принципу цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований, та вимогам статті 120 ЗК України, статтей 321, 413 ЦК України.

Крім того, вказувало на наявність обставин, що викликають сумнів щодо об'єктивності та неупередженості розгляду вказаної справи, з огляду на недотримання судом першої інстанції процесуальних строків, визначених статтею 157 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказувала на безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги. Зазначала про невідповідність наділення юридичної особи першочерговим правом щодо відведення землі вимогам законодавства України. Крім того, вказувала на те, що межі її земельної ділянки жодним чином не перешкоджають позивачу користуватися земельною ділянкою для обслуговування будівель - об'єктів незавершеного будівництва, які належать на праві власності ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія». Крім того, матеріали справи не містять відомостей щодо встановлення будь-яким з державних органів меж земельних ділянок по АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року справу за позовом ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про визнання першочергового права на виділення земельної ділянки, про визнання недійсним протоколу обґрунтування та визнання недійсним рішення щодо виділення частини земельної ділянки, державного акта на право власності на земельну ділянку, державної реєстрації земельної ділянки, договору дарування земельної ділянки призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2005 року за ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» визнано право власності на незавершені будівництвом житлові будинки по АДРЕСА_2, після чого розпорядженням міського голови м. Дніпропетровська від 29 березня 2007 року № 258 їм присвоєно адреси: АДРЕСА_3.

Також судом установлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 29 січня 2014 року № 26/47 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку з будівлями по АДРЕСА_1, яка накладається на земельну ділянку, на якій знаходиться належна товариству нерухомість.

02 квітня 2014 року згідно з договором дарування земельної ділянки ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0.1000 га, розташовану по АДРЕСА_1.

30 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу було посвідчено договір про розірвання договору дарування спірної земельної ділянки, посвідчений 02 квітня 2014 року.

Ухвалюючи рішення про відмову ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» у позові, суди попередніх інстанцій вважали, що позивач не надав належних та допустимих доказів наявності у нього будь-яких прав щодо спірної земельної ділянки, в тому числі користування нею.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки вони відповідають фактичним обставинам та узгоджуються з матеріалами справи.

Частина перша статті 15 ЦПК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 120 ЗК України при переході права власності на будівлі і споруди до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічна норма міститься й у ЦК України, а зокрема статті 377 цього Кодексу, яка закріплює загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований.

Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що право користування землею у даному випадку є похідним від права власності об'єктів, які на ній знаходяться, лише у тому разі, якщо такими правами був наділений попередній власник або указане передбачено цивільно-правовими угодами з органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Статтею 84 ЗК України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Це є виключною компетенцією міської ради.

Отже, правовою основою для укладення договору оренди земельної ділянки і отримання права на оренду земельної ділянки є рішення органу місцевого самоврядування.

Позивачем не надано суду доказів того, що спірна земельна ділянка перебувала раніше у його користуванні чи користуванні інших осіб, будь-яким способом виділялась чи відводилась для певних цілей попереднім власникам чи забудовникам будівель, право власності на які визнано рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2005 року за ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія».

Указаним рішенням господарського суду вирішувалось питання лише щодо нерухомого майна.

Водночас частиною п'ятою статті 116 ЗК України встановлено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Судове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2005 року не є одночасно цивільно-правовою угодою щодо переходу права на землю у розумінні вимог чинного законодавства України.

Позивачем не отримано погодження органів місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки для обслуговування об'єктів незавершенного будівництва.

Сам факт звернення до відповідних органів не є підставою для визнання за особою права, оскільки тільки вказує на намір особи на вчинення відповідних дій.

Вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1, а право власності позивача визнано на будівлі незавершеного будівництва по АДРЕСА_2, яким згідно з розпорядженням міського голови м. Дніпропетровська від 29 березня 2007 року № 258 присвоєно адреси: АДРЕСА_3, при цьому питання про передачу ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» земельної ділянки ані у власність, ані у користування компетентним органом у встановленому законом порядку не вирішувалося.

Отже, земельна ділянка, належна відповідачу, та земельна ділянка на якій розташовані будівлі, належні позивачу, не є тотожними та одна на одну не накладаються.

Питання про призначення експертизи для визначення співвідношення меж земельної ділянки ОСОБА_1 та місця розташування нерухомого майна ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» позивачем не порушувалось.

Таким чином, позивачем не доведено факт перетинання земельних ділянок ОСОБА_1, на якій розташовані об'єкти незавершенного будівництва позивача.

Доводи заявника про умисне непогодження Дніпропетровською міською радою намірів позивача щодо оренди спірної земельної ділянки не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять.

Крім того, такі аргументи не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у данному випадку, оскільки позивач не був позбавлений права оскаржити бездіяльність органів місцевого самоврядування у встановленому законодавством України порядку.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості відповідно до вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року, врахувавши те, що спірна земельна ділянка не перебувала у користуванні ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія», і установивши факт того, що ОСОБА_1 передано в приватну власність указану земельну ділянку, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк