Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 202/7089/13-ц

провадження № 61-20704св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2015 року у складі судді Зосименко С. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14 листопада 2006 року Банк та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № DNLVGA00000025, згідно з умовами якого Банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у розмірі 130 802,50 дол. США строком до 14 листопада 2013 року, а позичальник зобов'язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Згідно з умовами зазначеного правочину погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат, передбачених кредитним договором.

У договорі також передбачено, що у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом в подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Належне виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором забезпечено шляхом укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 договору поруки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» стверджувало, що в повному обсязі виконало свої зобов'язання за згаданим кредитним договором, проте ОСОБА_5 порушила взяті на себе зобов'язання з погашення заборгованості за кредитом, у зв'язку з чим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року з неї та ОСОБА_6 стягнуто солідарно поточну заборгованість за кредитним договором станом на 16 вересня 2011 року.

Після ухвалення рішення про стягнення заборгованості ОСОБА_5 продовжувала порушувати взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого її заборгованість перед Банком без урахування уже стягнутої в судовому порядку станом на 26 червня 2015 року становила 143 184,59 дол. США.

Позивач стверджував, що направляв боржнику та поручителю вимогу про виконання зобов'язань за кредитним договором, однак свої зобов'язання відповідачі не виконують.

На підставі викладеного позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № DNLVGA00000025 у розмірі 143 184,59 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 26 червня 2015 року еквівалентно 3 034 081,46 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № DNLVGA00000025 у розмірі 284 853,81 грн, що складається з 11 928,27 дол. США, що еквівалентно 252 760,04 грн, та пені в сумі 32 093,77 грн.

Вирішено питання судового збору.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що рішенням суду з відповідачів вже було стягнуто поточну заборгованість за кредитним договором станом на 16 вересня 2011 року в розмірі 1 262 637,14 грн, з яких, зокрема, заборгованість за тілом кредиту становила 94 569,30 дол. США. Оскільки загальна заборгованість ОСОБА_5 за тілом кредиту станом на дату звернення до суду з позовом становила 106 497,57 дол. США, з яких 94 569,30 дол. США уже стягнуто рішенням суду, суд першої інстанції вважав, що з позичальника необхідно стягнути залишок заборгованості за тілом кредиту в сумі 11 928,27 дол. США.

Водночас в рішенні суду першої інстанції зазначено, що в наданому позивачем розрахунку заборгованості визначено розмір пені в сумі 183 769,92, однак не зазначено грошової одиниці цієї суми, тому суд вважав, що відповідно до умов кредитного договору пеня нарахована в гривні. Визначаючи розмір пені у сумі 32 093,77 грн, що підлягає стягненню, суди також врахували наявність судового рішення про стягнення з відповідачів поточної заборгованості за кредитним договором, в тому числі і пені, станом на 16 вересня 2011 року.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення кредитної заборгованості з поручителя, суди виходили з того, що надана ОСОБА_6 порука припинена, оскільки позивач звернувся до нього з позовом після спливу шести місяців після закінчення строку дії кредитного договору (після 14 листопада 2013 року).

У січні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції було проведено лише одне судове засідання, про час, дату та місце якого учасники справи були повідомлені належним чином і в якому брала участь ОСОБА_5 04 грудня 2015 року судове засідання було відкладено у зв'язку із заявою представника відповідача, а про час, дату та місце всіх наступних судових засідань суд першої інстанції належним чином не повідомляв ОСОБА_5 та її представника, що унеможливило реалізацію ними процесуальних прав.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 також стверджувала, що 12 листопада 2013 року без згоди поручителя ОСОБА_6, який є її чоловіком, уклала з позивачем додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою погодилася внести зміни до кредитного договору, внаслідок яких збільшився обсяг відповідальності поручителя за її зобов'язаннями. У зв'язку з цим вважала, що порука ОСОБА_6 припинилася з моменту укладення нею з Банком додаткової угоди № 1 до кредитного договору на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

У пункті 1.3 кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за ним є іпотека будинку, а також всі інші застави, іпотеки, поруки та інше. Зазначений пункт договору свідчить про те, що наявність поруки є обов'язковою умовою надання кредитних коштів позичальнику. З моменту припинення поруки як обов'язкової складової кредитного договору, неможливий і кредитний договір.

Крім того, ОСОБА_5 посилалася на те, що 12 листопада 2013 року уклала договір про внесення змін до договору іпотеки, якою забезпечено виконання зобов'язань за укладеним з позивачем кредитним договором, згідно з яким зобов'язувалася перед Банком одноосібно забезпечити усі зобов'язання за кредитним договором за рахунок іпотечного майна - будинку АДРЕСА_1. Проте усупереч вимогам статті 65 СК України зазначений договір про внесення змін до договору іпотеки укладено без отримання письмової згоди чоловіка іпотекодавця ОСОБА_6, хоча цей правочин стосувався майна, що знаходилося у спільній сумісній власності подружжя. ОСОБА_5 стверджувала, що недотримання вимог статті 65 СК України під час внесення змін до договору іпотеки є підставою для визнання договору іпотеки недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України. У зв'язку з тим, що обов'язкова умова кредитного договору (іпотека) є недійсною, недійсним також став кредитний договір.

Водночас у касаційній скарзі зазначено, що 20 жовтня 2016 року апеляційний суд в судовому засіданні надав представнику ОСОБА_5 час для надання відомостей про виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року, з'ясування цієї обставини мало значення для правильного вирішення спору, однак представник відповідача раптово захворів та не міг з'явитися на наступне судове засідання 24 листопада 2016 року, про що своєчасно, 23 листопада 2016 року, повідомив суд. Проте суд апеляційної інстанції, незважаючи на поважність причини неявки представника, розглянув справу без його участі та без з'ясування обставини стану виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року.

Також вказано, що апеляційний суд не врахував, що в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, яку просив стягнути позивач, а також того, що в рішенні суду першої інстанції не зазначено, з чого саме складається стягнута з ОСОБА_5 сума у розмірі 11 928,27 дол. США, що еквівалентно 252 760,04 грн.

При цьому ОСОБА_5 стверджувала, що стягнення з неї на користь позивача пені є подвійним притягнення до юридичної відповідальності, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року з неї уже стягнуто пеню за неналежне виконання умов кредитного договору. Також зазначала, що відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України при наданні кредиту Банк має право на отримання процентів, виплата жодних комісій на користь кредитодавця законодавством не передбачено, а тому підстав для стягнення з неї 2 600,00 дол. США немає.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 14 листопада 2006 року позивач та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № DNLVGA00000025, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 14 листопада 2006 року до 14 листопада 2013 рокувключно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 130 802,50 дол. США на наступні цілі: 120 000,00 дол. США на купівлю житлового будинку та 10 802,50 дол. США на сплату страхових платежів.

У пункті 1.1. зазначеного договору передбачено сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Встановлено періодом сплати вважати період з «21» до «28» числа кожного місяця.

Згідно з пунктом 3.2. кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов'язань з погашення кредиту позичальник сплачує Банку відсотки за користуванням кредитом у розмірі 2,15 % на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості.

Пунктом 4.1. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1,00 грн за кожен день прострочки.

Цього ж дня на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позивач та ОСОБА_6 уклали договір поруки № DNLVGA00000025/1, згідно з умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що й боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

06 листопада 2008 року позивач та ОСОБА_5 уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким пункти 1.1. та 3.2. викладено в новій редакції. Зокрема, збільшено розмір відсотків за користування кредитом до 0,96 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та розмір відсотків за користуванням кредитом, які позичальник має сплачувати у випадку порушення зобов'язань з погашення кредиту, до 2,15 % на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором та договором поруки рішенням Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» поточну заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № DNLVGA00000025 станом на 16 вересня 2011 року в розмірі 1 262 637,14 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У рішенні зазначено, що заборгованість ОСОБА_5 перед Банком станом на 16 вересня 2011 року становила 167 073,91 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 94 569,30 дол. США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 37 279,85 дол. США, заборгованість за комісією - 7 200,00 дол. США, пеня - 28 024,76 дол. США.

При цьому в згаданому рішенні суд за заявою представника відповідачів застосував спеціальний строк позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, визначивши розмір пені, що підлягає стягненню з відповідачів, виходячи з розрахунку за останні 12 місяців, що передували зверненню з позовом, у сумі 151 676,15 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Розглядаючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій врахували зазначені положення закону та дійшли правильного висновку про те, що позивач та ОСОБА_5 уклали кредитний договір, умови якого позичальник належним чином не виконала, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість, яку необхідно стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». При цьому врахували, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року з відповідачів стягнуто поточну заборгованість за кредитним договором станом на 16 вересня 2011 року та стягнули з ОСОБА_5 залишок нестягнутої зазначеним рішенням суми заборгованості. Оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року частково задоволено позов Банку про стягнення поточної заборгованості за кредитним договором, а не всієї суми заборгованості в передбаченому частиною другою статті 1050 ЦК України порядку дострокового повернення, суди правильно виходили з того, що строк виконання зобов'язання ОСОБА_5 змінено не було, а тому її зобов'язання зі сплати кредитної заборгованості та пені продовжували існувати.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані. Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Зокрема, доводи касаційної скарги про допущення судами першої та апеляційної інстанції порушень норм процесуального права відповідно до частини другої статті 413 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки процесуальні порушення, на які посилалася ОСОБА_5, не призвели до ухвалення незаконного судового рішення.

Також не свідчать про незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень доводи касаційної скарги про те, що повторне стягнення з ОСОБА_5 пені є подвійним притягненням до юридичної відповідальності, у зв'язку з тим, що пеня уже стягувалася, оскільки рішенням Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року стягнуто пеню, яка нарахована станом на 16 вересня 2011 року, а оскаржуваними судовими рішеннями - пеню, яка виникла після ухвалення згаданого рішення.

Інші доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості з поручителя не оскаржувалися, а тому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України в цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик