Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 201/4053/15-ц

провадження № 61-1562 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., МартєваС. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
представник позивача-ОСОБА_7,
відповідач-ОСОБА_8,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Петешенкової М. Ю., Пономарь З. М., Макарова М. О., від 10 жовтня 2016 року.

Встановив:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про стягнення процентів, втрат від курсової різниці та 3 % річних за користування грошовими коштами.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що 24 серпня 2003 року між нею та відповідачем було укладено договір позики строком на п'ять років на суму 5 000 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 24 серпня 2008 року еквівалентно 24 219 грн. На підтвердження укладення цього договору відповідач надав розписку. У встановлений термін відповідач грошові кошти не повернув, після чого позивач звернулася до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача грошових коштів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2011 року в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2011 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2011 року скасовано, а позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 52 134 грн 95 коп. 28 лютого 2015 року відповідач виконав рішення суду та сплатив заборгованість.

У зв'язку з тим що відповідач своєчасно не виконав покладенні на нього зобов'язань за вказаним вище договором позики, позивач вважає, що ОСОБА_8 має сплатити їй проценти за безпідставне користування грошовими коштами, інфляційні втрати і 3 % річних за період з 25 червня 2009 року до 28 лютого 2015 року (дата повернення боргу за договором позики), тобто за період часу, який не охоплено при розгляді в судовому порядку попередньої позовної заяви позивача у справі.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просила суд стягнути на її користь з відповідача 173 976 грн 43 коп., з яких 69 147 грн 93 коп. - процентів за користування позикою; 4 130 грн 50 коп. - 3 % річних; 100 698 грн - втрати від курсової різниці, а також стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 проценти за користування позикою в розмірі 69 147 грн 93 коп., втрати від курсової різниці в розмірі 100 698 грн, всього 169 845 грн 93 коп. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 понесенні нею судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1 698 грн 46 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики за період вказаний у позовній заяві. При цьому розмір процентів суд визначив на рівні облікової ставки НБУ.

Свої висновки про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача втрат від курсової різниці суд першої інстанції мотивував тим, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) - стаття 1049 ЦК України. Оскільки станом на момент здійснення позики 24 серпня 2003 року 5 000 доларів США було еквівалентно 24 216 грн, станом на 25 червня 2009 року - 38 817 грн 50 коп., станом на 28 лютого 2015 року - 138 815 грн 50 коп., то суд вважав за необхідне стягнути 100 698 грн втрат від курсової різниці за період, що просила позивач у справі.

Відмовляючи в позові в частині стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань на підставі частини другої статті 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що борг надавався у доларах США, і тому положення вказаної норми матеріального права до цих правовідносин не застосовуються.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення процентів, втрат від курсової різниці скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про необхідність задоволення позову в частині стягнення відсотків за користування позикою на підставі статті 1048 ЦК України та втрат від курсової різниці на підставі статті 1049 ЦК України, оскільки судовим рішенням було стягнуто заборгованість за договором позики, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно кваліфікував характер правовідносин між сторонами у справі, неправильно застосував частину другу статті 625 ЦК України, тоді як до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 1046-1048 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року, справа № 6-79цс14). ОСОБА_6 вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір, і тому рішення цього суду слід залишити в силі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Предметом позову в цій справі є стягнення втрат від курсової різниці, процентів за користування позикою, 3 % річних, нарахованих за період з 25 червня 2009 року до 28 лютого 2015 року за невиконання грошового зобов'язання, що підтверджено рішенням суду про стягнення заборгованості за договором позики.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 квітня 2018 року, справа № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Протягом періоду з 25 червня 2009 року до 28 лютого 2015 року, в тому числі, відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2011 року, справа № 2-2847/2011 рік (22-ц-9268/11) (а. с. 9-10).

З огляду на те що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Аналогічних правових висновків дійшла ВеликаПалати Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року, справа № 686/21962/15-ц, зокрема, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює окремі види зобов'язань.

Колегія суддів Верховного Суду, переглядаючи цю справу № 201/4053/15-ц, не знаходить підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухваленій постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року, справа № 686/21962/15-ц.

Отже, у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції обґрунтовано встановив, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме частина друга статті 625 ЦК України, однак, відмовляючи в позові, залишив без уваги ту обставину, що підстави позову ОСОБА_6 та його вимоги обґрунтовані не лише положеннями статей 1046-1049 ЦК України, а й статтею 625 ЦК України.

Тобто апеляційний суд не перевірив належним чином законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, чим порушив вимоги частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року, а також допустив ухвалення судового рішення у справі, яке не відповідає вимогам частини четвертої статті 60, статей 213-214 ЦПК України 2004 року, оскільки не мотивував причини відмови в позові, встановивши, що до спірних правовідносин застосовується норма матеріального права, на підставі якої (в тому числі) заявлено позов.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями оцінювати зібрані у справі докази, що не дає можливості перевірити обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення заявлених у позовній заяві сум, незважаючи на те, що ці обставини мають значення для правильного вирішення спору. Тому оспорюване в касаційному порядку рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених частинами третьою та четвертою статті 411 ЦПК України.

Судовий збір за подання касаційної скарги слід стягнути з відповідача у справі на користь особи, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від10 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги в розмірі 2 087 грн 71 коп. стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик