РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2018 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Заярного А.М.,

за участі: секретаря Буга Р.М.,

представника позивача Сауляка Є.В.,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей (ОСОБА_5, ОСОБА_6), ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Жмеринської міської ради, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

12.09.2017 представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Жмеринської міської ради, про виселення (а.с.3-5).

Згідно останньої редакції уточнених позовних вимог представник позивача просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована в АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення (а.с.101-104, 131-133).

Позов аргументував тим, що 04.10.2016 ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 37,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 29.05.2008, посвідченого приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Драчевською Л.О. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 2559. Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення даних дій стала реєстрація та проживання в ньому відповідачів, які на його думку підлягають виселенню з вказаної квартири без надання іншого приміщення.

04.10.2017 ухвалою судді відкрито провадження у справі, справа призначена до судового розгляду на 20.11.2017.

20.11.2017 у зв'язку з першою неявкою представника позивача розгляд справи відкладено на 09.01.2018.

09.01.2018 суд керуючись пункту 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року за погодженням із сторонами продовжив розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

09.01.2018 в судовому засіданні представником відповідача ОСОБА_3 було заявлено зустрічний позов від імені ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., ПАТ КБ «ПриватБанк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, який відповідно до ухвали суду був залишений без руху. Ухвалою суду від 09.01.2018 розгляд справи на підставі п.3 ч.2 ст. 198 ЦПК України відкладено на 12.02.2016.

17.01.2018 представником відповідача ОСОБА_3 надано до суду зустрічну позовну заяву в новій редакції.

10.05.2018 представником позивача було надано до суду клопотання в якому останній просив відмовити в прийнятті зустрічного позову поданого представником відповідача, оскільки дана категорія справ підвідомча адміністративним судам.

Ухвалою суду від 10.05.2018 на підставі заяви представника позивача залишено без розгляду позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей (ОСОБА_5, ОСОБА_6), ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Жмеринської міської ради, про виселення в частині позовних вимог до ОСОБА_8, ОСОБА_9

Крім того, 10.05.2018 ухвалою суду у прийняття зустрічного позову ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., ПАТ КБ «ПриватБанк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено. В зв'язку з цим, за клопотанням позивача, та за згодою відповідача позивачу було надано строк для наданні відзиву.

Надалі 30.05.2018 та 30.07.2018 року з об'єктивних причин розгляд справи було відкладено за клопотаннями сторін.

28.08.2018 року ухвалою суду підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду по суті на 12.10.2018.

Відповідачем ОСОБА_2 надано до суду відзив від 29.05.2018 на уточнену позовну заяву позивача, який як вбачається з копій фіскальних чеків «Укрпошта» та копій накладних був направлений всім учасникам справи 30.05.2018. У наданому до суду відзиві на уточнену позовну заяву позивача відповідач просив відмовити в задоволенні позову позивача в повному обсязі з підстав того, що як вбачається з договору іпотеки, свідоцтва про право власності, договору купівлі - продажу, передана нею в іпотеку квартира не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому в силу вимог 109 ЖК УРСР одночасно з виселенням їй та її неповнолітнім дітям, а також іншим мешканцям повинно бути надано постійне жиле приміщення. Відтак вимоги позивача про її виселення та виселення її неповнолітніх дітей з квартири без надання постійного жилого приміщення не ґрунтується на вимогах Закону. Вважає, що право власності на спірну квартиру ПАТ КБ «ПриватБанк» було здобуто незаконно, з порушенням вимог Закону та умов договору іпотеки.

10.05.2018 до суду від представника позивача Гаренко Н.В. надійшла відповідь на відзив відповідача, яка як вбачається з реєстру згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів була направлена відповідачу, та відповідно до якої представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі з підстав того, що твердження відповідача про неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення не заслуговують уваги в зв'язку з тим, що саме на державу покладено обов'язок надання житла відповідно до Закону, а Банк не є стороною правовідносин, щодо надання іншого постійного жилого приміщення в контексті ст. 109 Житлового Кодексу УРСР. При цьому право позивача на користування власністю є порушеним. Цивільний Кодекс надає позивачеві право на захист свого інтересу. Закон не встановлює в пряму залежність виселення від надання іншого постійного жилого приміщення, тому права позивача повинні бути захищені в повному обсязі шляхом задоволення позову. Крім того на даний час відповідач в порушення вимог ст. 526 ЦК України належним чином свої зобов'язання за кредитним договором не виконав.

В судовому засіданні представник позивача Сауляк Є.В. уточнені позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позові та відповіді на відзив та додатково повідомив, що реєстрація відповідачів в квартирі, розташованої в АДРЕСА_1, що відповідно до договору іпотеки передана у власність банку перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним майном. Наявний факт проживання відповідачів в даній квартирі, а тому позивачем і ставиться питання про їх виселення. Він не заперечує факт того, що майно передане відповідачем в іпотеку було придбане нею не за рахунок кредитних коштів, проте позивачем ставиться питання про виселення відповідачів не з предмета іпотеки, а з майна, що належить Банку. Нотаріус не міг оформити договір іпотеки, якщо були в квартирі зареєстровані діти.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_2 суду повідомила, що на час укладення договору іпотеки в неї була одна дитина, яку вона зняла з реєстрації на час укладення договору.

Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог: служби у справах дітей Жмеринської міської ради Українець П.І. в судовому засіданні вказав, що просить суд відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», адже в разі виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки будуть порушені права неповнолітніх дітей, які також зареєстровані в даній квартирі чого служба у справах дітей допустити не може.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Суд вислухавши думку сторін вирішив розгляд справи проводити у відсутність відповідача ОСОБА_7, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи не має.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта майна 70083293 від 10.10.2016, позивачу ЗАТ КБ «ПриватБанк» на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, загальною площею 59,8 в м. Жмеринці Вінницької області на підставі договору іпотеки від 29.05.2008 (а.с.6-7).

Згідно копії довідки Комунального підприємства «Жмеринкакомунсервіс» № 164 від 03.11.2016 ОСОБА_2 дійсно зареєстрована і проживає в АДРЕСА_1, власником особового рахунку житлової площі рахується ОСОБА_2, сім'я складається з шести осіб: ОСОБА_2, 1981 року народження, ОСОБА_7, 1976 року народження, ОСОБА_5, 2000 року народження, ОСОБА_6 2008 року народження, ОСОБА_8, 1949 року народження, ОСОБА_9, 1973 року народження (а.с.8).

11.07.2017 ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу відповідачів направлено претензію згідно якої вимагав від відповідачів з усіма членами сім'ї та іншими мешканцями протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії, добровільного звільнення зазначеного приміщення в АДРЕСА_1, що вбачається з претензії від 11.07.2017 (а.с.9), яка була направлена відповідачам 19.07.2017, що вбачається з копії фіскального чеку «Укрпошта» та копії реєстру згрупованих відправлень (а.с.10-11).

Відповідно до пункту 33.3 копії договору іпотеки квартири від 29.05.2008, посвідченого державним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Драчевською Л.О., в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_14 (Іпотекодавець) надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру під номером НОМЕР_2, загальною площею 59,8 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Жмеринської міської ради Вінницької області 10.03.1994 згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі рішення цього ж виконкому від 10.03.1994 № 1553, договору купівлі - продажу, посвідченого Драчевською Л.О. приватним нотаріусом Жмеринського нотаріального округу 23.05.2008 за реєстром № 2436, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 23.05.2008 за № 2912638 та зареєстрованого в КП ВООБТІ відповідно 17.03.1994 та 27.05.2008 й записано в реєстрову книгу №54 за реєстровим №5746 (а.с.68-70).

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 10.03.1994 квартира в АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_8, ОСОБА_15, на праві спільної часткової власності ОСОБА_15, ОСОБА_16, загальна площа квартири становить 59,8 кв.м (а.с.184).

Відповідно до копії договору купівлі - продажу від 23 травня 2008 року відповідачка ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_8, ОСОБА_17, ОСОБА_9 3/4 частки квартири під номером НОМЕР_2, що знаходиться у житловому будинку під номером АДРЕСА_1. Загальна площа квартири № НОМЕР_2 - 59,8 кв. м (а.с.185), на підставі договору видано реєстраційне посвідчення (а.с.186-187).

Уповноваженою особою ПАТ КБ «ПриватБанк» на роботу з предметом нерухомості на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено вимогу власника щодо укладення з позивачем договору оренди або звільнення за наглядом представників ПАТ КБ «ПриватБанк» від їх присутності та присутності майна приміщення за адресою АДРЕСА_1 (а.с.200-201).

Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом і ніким не оспорюються.

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача зазначені у відповіді на відзив позивача та підтверджені в судовому засіданні в частині того, що саме на державу покладено обов'язок надання житла відповідно до Закону, який не встановлює в пряму залежність виселення від надання іншого постійного жилого приміщення як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

До вказаних правовідносин застосовуються норми права на час виникнення правовідносин, які закріплені Цивільному кодексі України та Житловим кодексі УРСР .

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно вимог ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 цього Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою та другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39 цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 303/1590/15-ц.

Отже квартира, яка розташована в АДРЕСА_1 та яка відповідачем ОСОБА_2 була передана в іпотеку, не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.05.2008 та свідоцтвом про право власності, згідно якого квартира з якої позивач просить виселити відповідача разом з її неповнолітніми дітьми була нею придбана до 29.05.2008, а кредитний договір між позивачем та відповідачем укладено 29.05.2008, тобто раніше ніж відповідач отримала кредитні кошти.

Відповідно до статті 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки за встановлених судом обставин виселення проводитися тільки з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду. Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги без зазначення іншого житлового приміщення, в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 12, 13, 76, НОМЕР_2, 78, 79, 80, 81, 82, 206, 223, 259, 263-265, пунктом 9 частини 1 Перехідних положень ЦПК України, ст.ст.575, 589, 590 ЦК України, ст.ст. 109 ЖК УРСР ст.ст.1, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», Суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей (ОСОБА_5, ОСОБА_6), ОСОБА_7 про виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001 м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д, адреса для листування: 49094 м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, 1), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_1).

Суддя: А.М. Заярний

Дата складення повного судового рішення 19.10.2018.