ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 2-2190/11

провадження № 61-13378св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником - адвокатом Сотником Олександром Ігоровичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2011 року, ухвалене у складі судді Юзькової О. Л., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Андрієнко А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2010 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), звернулось із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 28 січня 2008 року між ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір «Автопакет» № 101/42/07-Ф (далі - договір), за умовами якого ОСОБА_4 надано кредит у сумі 9 678,96 доларів США на строк до 18 січня 2013 року зі сплатою 12 процентів річних за його користування.

Вказувало, що ОСОБА_4 порушено зобов'язання у частині своєчасного повернення отриманого кредиту та процентів за користування ним, тому відповідно до пункту 4.2.5 договору банк набув право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів, передбачених договором.

Крім того, згідно з договором ОСОБА_5 зобов'язалася солідарно відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих зобов'язань.

Станом на 2 березня 2010 року заборгованість позичальника становить 7 989,45 доларів США, що еквівалентно 63 835,71 грн, з яких: 6 921,09 доларів США - заборгованість за кредитом кредиту, в тому числі прострочені платежі за кредитом за період з 21 лютого 2009 року по 1 березня 2010 року у сумі 1 893,86 доларів США; 698,14 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за період з 1 січня 2009 року по 1 березня 2010 року; 64,60 доларів США - нараховані проценти за період з 1 лютого 2010 року по 28 лютого 2010 року; 2,31 доларів США - донараховані проценти за 1 березня 2010 року; 303,31 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту за період з 25 березня 2009 року по 1 березня 2010 року.

За таких обставин просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 7 989,45 доларів США, що еквівалентно 63 835,71 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2011 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 63 835,71 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 належним чином не виконував зобов'язання за договором, у зв'язку з чим у банка виникло право на дострокове повернення заборгованості, яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 4 березня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2011 року відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року змінено рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 лютого 2011 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_5

Зменшено суму, що підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра», з 63 835,71 грн до 58 308,97 грн.

Рішення мотивовано обґрунтованістю висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для солідарного стягнення з боржника та поручителя заборгованості, що виникла станом на 2 березня 2010 року, однак визначено неправильно обсяг відповідальності відповідача ОСОБА_5 як поручителя.

Визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_5, апеляційний суд врахував час звернення ПАТ КБ «Надра» (16 березня 2010 року) з позовом до суду про стягнення заборгованості і стягнув з поручителя заборгованість, яка утворилась, а саме періодичні платежі, починаючи з 16 вересня 2009 року, у межах шести останніх місяців, які передували зверненню банка до суду.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_5 - адвокат Сотник О. І. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_5

У касаційній скарзі зазначив, що останній платіж по кредиту здійснений ОСОБА_4 13 січня 2009 року, а строк погашення чергового платежу по договору настав 1 лютого 2009 року. Позов пред'явлено ПАТ КБ «Надра» лише 25 березня 2010 року, після спливу шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя, тому банк втратив право на захист порушеного права в судовому порядку.

Вказував, що суд першої інстанції не застосував частину четверту статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до спірних правовідносин, а апеляційний суд застосував вказану норму неправильно і дійшов помилкового висновку про припинення поруки до частини щомісячних платежів.

Також зазначив, що позивач, у порушення вимог пунктів 3.2.5-3.2.8 договору та статті 526 ЦК України, не надсилав боржнику і поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання, тому він не набув права вимоги до ОСОБА_5 як поручителя, так як обов'язковою, на його думку, умовою є направлення поручителю повідомлення з вимогою достроково виконати зобов'язання позичальника.

Разом з тим вказував, що судом першої інстанції безпідставно стягнено з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 1 700 грн, оскільки при зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 668 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 6 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи порушення процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 28 січня 2008 року між ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_4 як позичальником та ОСОБА_5 як поручителем укладений договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 9 678,96 доларів США строком до 18 січня 2013 року зі сплатою 12 процентів річних.

Відповідно до пункту 2.2.1 договору позичальник зобов'язався повертати кредит та сплачувати проценти за користування кредитом шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 216 доларів США.

Апеляційним судом встановлено, що 16 березня 2010 року ВАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом про дострокове стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором, яка відповідно до наданих ним розрахунків станом на 2 березня 2010 року становить 7 989,45 доларів США, що еквівалентно 63 835,71 грн, і складається із: заборгованості за кредитом - 6 921,09 доларів США, що еквівалентно 55 299,51 грн; заборгованості зі сплати процентів - 698,14 доларів США, що еквівалентно 5 578,14 грн; нарахованих процентів за період з 1 лютого 2010 року по 28 лютого 2010 року - 64,60 доларів США, що еквівалентно 516,15 грн; донарахованих процентів за 1 березня 2010 року - 2,31 доларів США, що еквівалентно 18,46 грн; пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 25 березня 2009 року по 1 березня 2010 року - 303,31 доларів США, що еквівалентно 2 424,45 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено: якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суди встановили, що ОСОБА_4 не виконував зобов'язання за кредитним договором належним чином та, починаючи з лютого 2009 року, допустив виникнення заборгованості.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Апеляційний суд, встановивши, що позивач звернувся до суду 16 березня 2010 року, дійшов правильного висновку про припинення поруки ОСОБА_5 в частині повернення коштів щомісячними зобов'язаннями, які виникли до 16 вересня 2009 року, у зв'язку з чим стягненню з неї підлягає заборгованість, нарахована після цієї дати.

Доводи касаційної скарги про те, що порука припинилась у повному обсязі у зв'язку з тим, що строк погашення чергового платежу настав 20 вересня 2009 року, а банк звернувся до суду із позовом лише 16 березня 2010 року, є безпідставними, оскільки порука відповідача припинена лише в частині цього чергового платежу та інших щомісячних платежів поза межами шестимісячного строку, що передував поданню позову.

Твердження заявника про те, що банк не набув права вимоги до поручителя, оскільки не надіслав позичальнику та поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання, спростовуються касаційним судом, оскільки пунктами 3.2.5-3.2.8 договору визначено право позивача надіслати боржникам досудову вимогу, а не його обов'язок, який надає право вимоги до поручителя.

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції стягнено з відповідачів неправильну суму судового збору, відхиляються касаційним судом, оскільки у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення судового збору у сумі 638,36 грн, а у резолютивній частині судом допущено описку, яка може бути усунена шляхом постановлення судом першої інстанції відповідної ухвали про виправлення описки. За таких обставин вказана описка не впливає на правильність вирішення справи по суті та не є підставою для скасування судових рішень.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновком суду на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції в частині, залишеній без змін апеляційним судом, та висновків апеляційного суду по суті вирішення спору і не дають підстав вважати, що судами у відповідній частині неправильно застосовано норми матеріального права та порушено процесуальне право.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Таким чином, касаційний суд вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції у відповідній частині та рішення апеляційного суду ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права і без порушення процесуального права; доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції у вказаній частині та висновків апеляційного суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником Сотником Олександром Ігоровичем, залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2011 року у частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик