Справа № 564/1540/18
18 жовтня 2018 року м. Костопіль
Костопільський районний суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Олійника П. В.
з участю секретаря Рубельського О. С.
з участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя та стягнення аліментів на утримання дитини,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просить, уточнивши позовні вимоги 28.09.2018 року, розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2, який зареєстрований в Костопільскому районному відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненської області за № 222, стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі 1944 грн. щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення нею повноліття та визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить позов задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач повторно не з'явився в судове засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву ним подано не було. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних, доказів та постановити заочне рішення.
Суд, всебічно та неупереджено дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до наступного висновку.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ГЮ №004708 від 01.10.2005 року, виданого Костопільським районним відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №222, сторони зареєстрували шлюб 01.10.2005 року.
Стаття 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин.
Судом встановлено, що сторони не проживають як сім'я близько 1 року, спільного господарства не ведуть, стали чужими людьми і шлюб між ними носить формальний характер, мають різні погляди на життя та сімейні цінності, сторони не бажають надалі проживати разом однією сім'єю.
Згідно із ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сім'ї.
Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, являється порушенням їх права на повагу до сімейного життя, що розцінюється судом як таке, що має істотне значення, що у відповідності до положень ст. 112 СК України, є підставами до розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Від шлюбу сторони мають спільну дитину доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у свідоцтві про народження якої відповідач записаний батьком. Відповідач добровільно допомоги на утримання дитини не надає.
Згідно з ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
На підставі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних батьків та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
На підставі вищенаведеного, а також враховуючи те, що обовязок по утриманню дитини покладається на обох батьків (ч. 1 ст. 141 СК України), те, що відповідач є працездатним, має нерегулярний дохід, інших осіб на утриманні не має, добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, суд приходить до переконання, що щомісячний розмір аліментів слід призначити в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, призначаючи аліменти, згідно ч.1 ст.191 СК України, від дня пред'явлення позову.
Щодо позовної вимоги в частині поділу майна подружжя суд виходив з наступного.
Згідно статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України.
Відповідно до розяснень, які містяться у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.
Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, частин, 2, 3 статті 325 ЦК України та частини 1 статті 61 СК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані.
Відповідно до положення ст. 70 СК України, якою передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Враховуючи, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, між сторонами відсутній шлюбний договір, а також будь-яка домовленість про розподіл майна, спірна нерухомість є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3.
У відповідності до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 1409,6 грн. судового збору та з відповідача на користь держави в розмірі 704,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 24, 69-71, 105, 112, 114, 115, 157, 159, 160, 161, 180-184 СК України, ст.ст. 13, 76, 81, 82, 89, 141, 223, 258, 263-265, 273, 280-284, 289, 354, 355, 430 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя та стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 01 жовтня 2005 року Костопільським районним відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 222.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі по 1500 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з 27.06.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1409,60 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 704,80 грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте Костопільським районний судом за письмовою заявою відповідача, шляхом подачі заяви про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущенного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3; ІПН: НОМЕР_1.

Відповідач:

ОСОБА_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Повний текст рішення виготовлено 22 жовтня 2018 року.

СуддяОСОБА_4