БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1171/18
Провадження № 2/497/616/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2018 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Бекметова Х.В.,

розглянувши за відсутністю сторін у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Болград цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області про встановлення юридичного факту родинного зв'язку та визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

10.07.2018 року позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, що опісля уточнили, та яким просять визнати, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4, яка померла 08.08.2006р., а також просять визнати за позивачами, як за спадкоємцями за законом після смерті їхньої матері ОСОБА_4, яка померла 08.08.2006 року, право власності на 1 / 2 частину земельної ділянки площею 0,30 умовних кадастрових гектарів, - за кожним 0,15умовних кадастрових гектарів, - яку їх мати успадкувала після свого чоловіка ОСОБА_5, який помер 19.01.2002 року, і яка йому належала на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0173346, та яка розташована на території Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що вони є спадкоємцями за законом після смерті їхньої матері ОСОБА_4, яка померла 08.08.2006р., але не можуть оформити належним чином свої спадкові права, до складу яких входить право на земельну частку (паї) у землі у виді багаторічних насаджень, який перебуває у колективній власності КСП «Кубей», - в розмірі 0.30 умовних кадастрових гектари, оскільки за життя спадкодавець - їх мати - не реалізувала право на оформлення цих паїв, але які їй належать по праву власності як спадкоємцю за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 Крім того, стверджують, що у документах, при перекладі з російської мови, прізвища позивача ОСОБА_1, воно було записано українською не так, як прізвище його батьків - "Арабаджи", тому просять встановити факт родинного зв'язку між позивачем та його матір'ю ОСОБА_4

Позивачі у судове засідання не з'явилися, своєю заявою просили задовольнити їх позовні вимоги та розглянути справу за їх відсутністю.

Представник відповідача - Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином . Позовні вимоги відповідач визнав в повному обсязі, просив розглянути справу без участі представника, про що надав відповідну заяву.

Представник відповідача ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності, надав до суду відзив, який мотивує тим, що дійсно під час вирішення питання про розподіл (паювання) земель КСП «Кубей» до складу кожного земельного паю увійшли земельні ділянки під ріллею та під багаторічними насадженнями, але в натурі на місцевості пайщикам фактично була виділена тільки рілля. Землі під багаторічними насадженнями не були розподілені та виділені в натурі. Тому за умови доведення в судовому процесі факту отримання позивачем спадщини районна адміністрація позов визнає та вважає за доцільним задоволення позовних вимог.

Згідно ст.200ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Беручи до уваги, що відповідачі визнають позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що рішення у даній справі ухвалюється у підготовчому судовому засіданні.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд дійшов висновку про наявність обгрунтованих підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України.

У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з положеннями частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобовязання встановлено законодавством у звязку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна, оскільки відповідно до ч.2ст.182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

З матеріалів справи вбачаються наступні факти та відповідні їм правовідносини, що були встановлені судом на підставі наданих суду доказів:

- з наданих суду документів позивача ОСОБА_1 вбачається, що він дійсно є рідним сином спадкодавця ОСОБА_4, що померла 08.08.2006р., оскільки, при перекладі з документів, які були видані за радянських часів російською, їхнє прізвище українською мовою записано було з різним закінченням - сину було записано в паспорті як "Арабаджі", а його матері - "Арабаджи", хоча це є одне й те ж саме прізвище і російською воно писалося як "Арабаджи";

- 19.01.2002 року помер ОСОБА_5, свідоцтво про смерть серії І-ЖД №288016 (а.с.24.), після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входило усе його майно, у тому числі право на земельну частку - пай, - згідно сертифікату серії ОД №0173346 виданого на підставі рішення ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області від 13.09.1996 за №738 , яку успадкувала його дружина ОСОБА_4 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.07.2002 року, зареєстроване в реєстрі за №1449 (а.с25),

- 08.08.2006 року померла ОСОБА_4 (свідоцтво про її смерть серії І-ЖД №085029 (а.с.18.), після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входило усе її майно, у тому числі, - право на земельну частку - пай, яка згідно сертифікату серії ОД №0173346 виданого на підставі рішення ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області від 13.09.1996 за №738 належала її чоловіку ОСОБА_5 (а.с26), спадкоємцем її майна після її смерті є позивачі - ОСОБА_1 і ОСОБА_2

- постановою державного нотаріуса Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори від 06.03.2018 року за №1377/02-31, - позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначену земельну ділянку з-за відсутністю правовстановлюючого документа (а.с.29);

- з відповіді державного нотаріуса Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори на запит суду №4719/01-16 від 03.08.2018 р., вбачається, що спадкова справа щодо майна ОСОБА_4, яка померла 08.08.2006 року заводилась, спадкоємцем за законом є позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які вже отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадщини, спадкова справа не містить інших заяв про прийняття зазначеної спадщини;

- відповідно до заяви відповідача - Кубейської сільської ради - відповідач вимоги позивача визнає повністю.

Мешканці місцевої громади села Кубей (колишнє Червоноармійське), як члени КСП «Кубей», у тому числі і позивач (як спадкоємець) реалізували своє право власності на земельні ділянки лише під ріллею, проте в них залишилося не реалізованим право на земельну частку (пай) під багаторічними насадженнями в розмірі 0.30 умовних кадастрових га - згідно особистих сертифікатів.

Згідно інформаційного листа представника ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області, представник Відповідача підтвердив, що за інформацією, що зберігається в архіві РДА, середній розмір земельної частки (пай) в колишньому КСП «Кубей» становить 2.0 умовних кадастрових гектарах (у тому числі: рілля - 1.68у.к. гектари, сади 0.0574у.к. гектари, виноградники 0.2526 у.к. гектари).

Під час виділення в натурі на місцевості земельних ділянок державні акти були видані пайщикам лише на земельні ділянки під ріллею, право на землю під багаторічними насадженнями (сади та виноградники) громадянами реалізовано не було.

Таким чином, розмір земельної частки (паю) на які мають право громадяни власники земельних часток паїв складає 0.31 га (0.0574 + 0.2526).

Оскільки право на земельні частки (паї) визначалося в умовних кадастрових гектарах, то число, яким зазначалася відповідна площа, завжди округлювалася до десятих (одна цифра після коми), то в усіх документах, які складалися з цього приводу, завжди зазначалася площа 0.3у.к.га .

Правовідносини з приводу спадщини регулюються відповідними нормами ЦК України.

Положеннями ст.ст.1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

В силу перелічених правових норм, позивач є спадкоємцем за законом першої черги, який скористався своїм правом прийняття та оформлення спадщини, що відкрилася після смерті його батька.

Разом з цим його право порушене, оскільки він позбавлений можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє усіма необхідними законними підставами для цього, оскільки за час свого життя спадкодавець не оформив належним чином своє право на земельні частки (паї) розміром 0.30у.к.га , а саме, - право на земельну частку (пай) розміром 0.30га, що під багаторічними насадженнями.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування, права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року № 720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Пунктом 17 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, який набрав чинності в 2002 році передбачено, що відповідно до формулювань Указу Президента України від 08 серпня 1993 року № 720/95 слід розуміти, що сертифікат на право на земельну частку (пай) має не правовстановлююче, а правопосвідчувальне значення, тобто право на земельну частку (пай) виникає у члена господарства з моменту виникнення відповідного права колективної власності на земельну ділянку (пай) та існує незалежно від його посвідчення сертифікатом.

Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-VІ (надалі Закон) визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Статтею 1 Закону визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай):

- колишні члени колективних сільськогосподарських підприємства, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариства, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємства, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;

- громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом…

Також ч 3 ст.1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно ст.2 Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Частиною другою цієї статті визначено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Стаття 3 Закону визначає підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв)

Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), яка належить їм по праву, подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

В разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Як розяснено в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, зокрема й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Таким чином, судом встановлено на підставі належних і допустимих доказів, що мати позивачів - спадкодавець ОСОБА_4 мала право на земельну частку (пай) розміром 2 умовних кадастрових гектара кожна, та у подальшому на підставі сертифікатів отримала державні акти на право власності на земельні ділянки зі складом сільськогосподарських угідь у виді ріллі загальним розміром 1,68 га, при цьому оригінал сертифіката були вилучені і замість них виданий державний акт. Проте, за життя спадкодавець, не зміг реалізувати своє право на земельні частки (паї) зі складом сільськогосподарських угідь у виді багаторічних насаджень, та не отримав відповідних державних актів. З огляду на зазначене, позивач, згідно вимог чинного законодавства, успадкував дане право, яке підлягає захисту у судовому порядку.

Згідно ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. «а» ч.3 ст.152 Земельного Кодексу України. Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Пунктами 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Згідно п.3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців до суду з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивачів про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку розміром 0,3 умовних кадастрових гектарів( за кожним 0,15 умовних кадастрових гектарів) у виді багаторічних насаджень, які вони успадкували, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст.81, 152 Земельного Кодексу України, ст.ст.328, 373, 1216-1218, 1223, 1261, 1268-1270 ЦК України, та керуючись ст.ст. 4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 200, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України (в новій редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, ОСОБА_3 районної державної адміністрації Одеської області про встановлення юридичного факту родинного зв'язку та визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Встановити, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_4, яка померла 08.08.2006 року у віці 72 роки.

Визнати за ОСОБА_1, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті його матері ОСОБА_4, що померла 08.08.2006 року, - право на земельну частку (пай) в землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Кубей», розміром 0.15 в умовних кадастрових гектарах, та яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАА №160249, виданого 23.07.2002 року на право на земельну частку розміром 2,0 умовних кадастрових гектарах, і яка належала на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії ОД №0173346 ОСОБА_5, що помер 19.01.2002р.

Визнати за ОСОБА_2, як за спадкоємцем за законом після смерті її матері ОСОБА_4, що померла 08.08.2006 року, - право на земельну частку (пай) в землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Кубей», розміром 0.15 в умовних кадастрових гектарах, та яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАА №160249, виданого 23.07.2002 року на право на земельну частку розміром 2,0 умовних кадастрових гектарах, і яка належала на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії ОД №0173346 ОСОБА_5, що помер 19.01.2002р.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня отримання ним повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення виготовлено 08.10.2018 року.

Суддя А.В.Кравцова