Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 766/12136/16-ц

провадження № 61-23054св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - приватна виробничо-комерційна фірма «Стройіндустрія»,

відповідач - насіннєве фермерське господарство «Руслан»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2017 року у складі судді Прохоренко В. В. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 03 травня 2017 року у складі колегії суддів: Семиженка Г. В., Базіль Л. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на автомобіль седан - В легковий, марки «FIAT», моделі «LINEA», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, зареєстрований МРЕВ ДАІ міста Херсона 20 травня 2014 року

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 14 серпня 2014 року між нею та приватною виробничо-комерційною фірмою «Стройіндустрія» (далі - ПВКФ «Стройіндустрія») у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу, на виконання якого до каси підприємства нею внесено платежі у розмірі 28 000,00 грн, 149 000,00 грн та 31 000,00 грн.

Здійснити реєстрацію купівлі-продажу автомобіля у МРЕВ ДАІ міста Херсона та скласти акт його приймання-передачі продавець за договором відмовляється. При цьому цей автомобіль ним було передано у заставу, заставодержателем на цей час виступає насіннєве фермерське господарство «Руслан».

Посилаючись на зазначені обставини, просила позов задовольнити.

02 грудня 2016 року ПВКФ «Стройіндустрія» подала зустрічний позов, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «FIAT LINEA», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений між фірмою та ОСОБА_3, із підстав невідповідності його вимогам статті 203 ЦК України.

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що укладений у простій письмовій формі та підписаний сторонами договір купівлі-продажу транспортного засобу від 14 серпня 2014 року суперечить вимогам Закону України «Про дорожній рух», Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388.

Окрім того, фактичного виконання цього договору не відбулося, автомобіль не передавався у власність ОСОБА_3, оскільки він є предметом застави за кредитно-заставним договором, укладеним між ПВКФ «Стройіндустрія» та публічним акціонерним товариством «Полтава Банк».

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2017 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ПВКФ «Стройіндустрія» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні обох позовів, суд першої інстанції виходив із того, що продаж автомобіля передбачає відповідне оформлення договору щодо його купівлі-продажу, реєстрацію та отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорту). Такої процедури щодо спірного транспортного засобу здійснено не було, отже у ОСОБА_3 не виникло право власності на нього.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 03 травня 2017 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі, що надійшла у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема, статей 203, 210, 215, частини третьої статті 640 ЦК України, незастосування частини другої статті 11, статті 205, частини першої статті 207, статті 209, частин першої-другої статті 627, статті 638 ЦК України, і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови їй у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

У частині відмови в задоволенні зустрічного позову ПВКФ «Стройіндустрія» судові рішення змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на неукладеність договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 серпня 2014 року.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

30 червня 2017 року ПВКФ «Стройіндустрія» подала заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на спірний автомобіль.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 766/12136/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 14 серпня 2014 року між ПВКФ «Стройіндустрія» та ОСОБА_3 був укладений письмовий договір купівлі-продажу транспортного засобу марки ««FIAT LINEA», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

У пунктах 2.2 та 3.1 договору передбачено, що договір купівлі-продажу вчинено за 207 991,00 грн, а право власності на автомобіль виникає у покупця з моменту передачі його за актом.

Відповідно до платіжних доручень ОСОБА_3 сплачено на користь ПВКФ «Стройіндустрія» 207 991,00 грн.

Акт приймання-передачі транспортного засобу сторонами договору не підписувався.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини першої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

ПВКФ «Стройіндустрія» та ОСОБА_3 в договорі купівлі-продажу загальне правило переходу права власності до набувача за договором, передбачене в частині першій статті 334 ЦК України, не змінили.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Встановивши, що ОСОБА_3 не набула права власності на транспортний засіб марки ««FIAT LINEA», суди обґрунтовано відмовили в задоволенні первісного позову.

У абзаці першому частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Встановивши, що ПВКФ «Стройіндустрія» не довела підстав, передбачених статтями 203, 230 ЦК України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки «FIAT LINEA», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2017 року та ухвали апеляційного суду Херсонської області від 03 травня 2017 року.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат