Справа № 356/1223/16-ц Головуючий у І інстанції Голік Г. К.
Провадження № 22-ц/780/3670/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 47 04.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2018 року м. Київ

Справа № 356/1223/16

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Олійника В.І.,

Сушко Л.П.,

секретар судового засідання Немудра Ю.П.,

позивач - ОСОБА_4 (апелянт),

відповідач - ОСОБА_5, Березанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, співвідповідач Березанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану про оспорювання батьківства, на рішення Березанського міського суду Київської області, у складі судді Голік Г.К., від 29 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Березанського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану про оспорювання батьківства.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2009 року до 25 липня 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року відповідач народила сина ОСОБА_6 та 27 серпня 2009 року зареєструвала його народження у відділі реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції. Батьком народженої дитини було записано позивача, який вказав, що протягом спільного проживання відповідач не повідомила його про те, що він не є справжнім батьком дитини. Тому, в момент реєстрації дитини він не міг знати та не знав, що не є біологічним батьком дитини. Просив виключити відомості про його батьківство з актового запису № 141 від 27 серпня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції про народження ОСОБА_6

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, незаконність та необґрунтованість даного рішення. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Березанського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 04 липня 2018 року касаційну скаргу задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Київської області скасовано, а справу направлено до апеляційного суду для продовження розгляду.

ОСОБА_4 та Березанський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, однак до суду не з'явилися, що, відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджало розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За приписами п. 2) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3) ч.1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2009 року до 25 липня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_6, у свідоцтві про народження якого батьками вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Згідно з актовим записом про народження ОСОБА_6 № 141 від 27 серпня 2009 року підставою запису відомостей про батька є актовий запис про шлюб № 69 від 20 червня 2009 року.

Відповідно до висновку експертного дослідження № 6-01/24 від 14 липня 2016 року Київського обласного науково-дослідного експертно - криміналістичного центру, встановлено, що біологічне батьківство ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 роук, відносно ОСОБА_6, виключається.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач при зверненні до Березанського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про реєстрацію дитини не міг не знати про те, що він не є її біологічним батьком, що є законодавчо визначеною перешкодою для задоволення позову про оспорювання батьківства і виключення відомостей про батьківство з актового запису.

Разом з тим, зазначеним вище вимогам закону судове рішення не відповідає, а висновки міського суду, на думку колегії суддів, обставинам справи не відповідають.

Згідно із частиною першою статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Відповідно до частини п'ятої статті 136 СК України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.

Положеннями статей 1, 2, 18, 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що внесення змін до актового запису цивільного стану, в тому числі про народження дитини, проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

Відповідно до пунктів 2.13, 2.16 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, різновидом яких є актовий запис про народження дитини, є серед іншого і рішення суду про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження. Зміни, доповнення, виправлення, зазначені в рішенні суду, вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, поклав в основу свого рішення показання свідків щодо обізнаності позивача з приводу того, що він не є батьком дитини на момент її реєстрації.

Разом з тим, частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, частиною 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 63 ЦПК України 2004 року показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

При цьому не є доказом показання свідка, котрий не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або показання, які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Разом з тим, оцінюючи показання свідків, суд не врахував, що обізнаність деяких з них щодо спірних обставин ґрунтувалася на повідомленнях інших осіб та не з'ясував джерела їх обізнаності щодо цих обставин.

При цьому суд, взявши до уваги суперечливі показання свідків, надав перевагу одним показанням перед іншими, не мотивуючи цього.

Так, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, мати відповідача, показали суду, що позивач на момент реєстрації народження дитини зі слів ОСОБА_5 знав про те, що не є батьком дитини.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були обізнані щодо вказаних обставин зі слів ОСОБА_11, який в свою чергу знав ці обставини.

Натомість свідок ОСОБА_12, мати позивача, показала, що позивач на момент реєстрації народження дитини не знав про те, що не є батьком дитини, оскільки до укладення шлюбу зустрічався з ОСОБА_5 і остання запевняла, що дитина походить від нього. Однак коли вони розійшлися, мати дитини повідомила позивача, що він не є батьком.

На тому, що сторони тривалий час зустрічався до шлюбу наполягав у суді й позивач.

Крім того, ОСОБА_4 в судовому засіданні стверджував, що міг достовірно знати щодо батьківства відносно ОСОБА_6 лише після проведення та ознайомлення з висновками молекулярно-генетичної експертизи ДНК у липні 2016 року, а не на момент реєстрації дитини у серпні 2009 року.

Цей факт відповідачем по справі спростовано теж не було, що міським судом враховано також не було.

Тому, колегія суддів прийшла до висновку, що, в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем не доведено перед судом належними і допустимими доказами, обставин, на які вона посилалася, як на підставу своїх заперечень проти позову.

Суд першої інстанції, в порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув. Не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Не перевірив доводів позивача й не надав належної правової оцінки поданим ним доказам, дійшовши хибного висновку про недоведеність позовних вимог.

Тому, колегія суддів вважає, що рішення міського суду, на підставі п. 3) ч. 1 ст. 379 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 3) ч. 1 ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 29 листопада 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Виключити відомості про батьківство ОСОБА_4 з актового запису № 141 від 27.08.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції про народження ОСОБА_6.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

В.І. Олійник,

Л.П. Сушко