Провадження № 2/161/4313/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі :

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою про стягнення з відповідача аліментів на утримання їх спільних дітей, на обґрунтування вказавши, що з 2005 року до травня 2018 року вони з ОСОБА_2 проживали однією сімєю. За час сумісного проживання у них народилося двоє дітей сини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 З моменту припинення спільного проживання однією сімєю, відповідач припинив матеріально забезпечувати своїх дітей. Діти проживають з нею та перебуваються на її одноосібному утриманні. ОСОБА_2 є здоровим, працездатним та на даний час працює начальником сектору логістики та матеріально-технічного забезпечення Луцького ВП ГУНП у Волинській області, його офіційний річний дохід, зокрема, за 2017 рік склав майже 140 тис. грн. В своє чергу, вона, наразі, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Крім того, їх спільний син ОСОБА_7 є інвалідом дитинства з діагнозом ДЦП, подвійна геміплегія, когнітивна недостатність. ОСОБА_5 необхідне постійне лікування, профілактика захворювання, відвідування процедур та проходження курсів реабілітаційного лікування, на що нею витрачаються значні кошти. Він щороку, а інколи й по декілька разів на рік, проходить лікування в санаторіях с. Дачне, м. Трускавця та «Пролісок». Оскільки обовязок утримання дітей покладаються на обох батьків у рівній мірі, просить суд стягувати з ОСОБА_2, який народився 11.03.1976 року, на користь ОСОБА_4, аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 5000 грн., але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

21.11.2018 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву у якому він зазначив, що твердження, які викладені у позові не відповідають дійсності. Так, встановлення інвалідності та, як наслідок, отримання соціальної допомоги різного роду для сина ОСОБА_5 було саме його здобутком. Крім того, за рахунок його дядька, лікування ОСОБА_7 проводилось в санаторії Міністерства оборони України, а у 2007 року у м. Далянь Китайської Народної Республіки. Вартість лікування у КНР склала 20000 дол. США (переліт, проживання, лікування). Постійні лікування ОСОБА_7 у санаторіях с. Дачне, м. Трускавця та «Проліска» проводиться за рахунок держави. Разом з тим, за час перебування у зоні АТО з серпня 2017 року по листопад 2017 року він постійно перераховував кошти на рахунок позивачки та оплачував (в окремі місяці) комунальні послуги. Також, він сплачує страхові виплати за страхування життя та здоровя дітей. На дні народження дітей він подарував ОСОБА_7 100 дол. США, ОСОБА_6 1500 грн. В свою чергу, позивачка продовжила відпустку по догляду за дитиною до 6 років та одночасно не офіційно працює. Місце роботи за нею зберігається (у регіональному сервісному центрі МВС України у Волинській області), однак неофіційний заробіток, який вона отримує, вочевидь є більшим, ніж за основним місцем роботи, де б він (дохід) складав близько 7000-8000 грн. Також, позивачка отримує на сина ОСОБА_5 2800 грн. соціальної допомоги щомісячно. Крім того, у 2007 році за спільні кошти, ним та позивачкою було придбано земельну ділянку в с. Забороль Луцького району, на якій наразі розташований обєкт незавершеного будівництва. Вказана нерухомість була придбана та передана у власність сина позивачки від першого шлюбу. Сину ОСОБА_5 він також подарував частину житлового будинку в м. Луцьку по вул. Саксаганського, 9/1, а також, під час приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1, де мешкає позивачка, він відмовився від своєї частки. Наразі він проживає у своїх батьків, його мати є непрацездатною, хворіє, її пенсіє складає 1614 грн., а тому фактично перебуває на його утриманні. Його заробітна плата становить понад 11000 грн. Він змушений щоденно долати близько 50 км. з смт. Цумань (де він проживає) в м. Луцьк (де працює) в обидві сторони. Стан його здоровя незадовільний, він хворіє на гіпертонічну хворобу та має відрив сухожилка правої кисті. Враховуючи ту обставину, що він має також необхідність у власних витратах, просить суд стягувати з нього аліменти на утримання дітей в розмірі 2700 грн. щомісячно (на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 1500 грн. та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 1200 грн.)

26.11.2018 року від представника позивачки на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що ОСОБА_4 дійсно отримує державну допоомгу на ОСОБА_7, як на дитину з інвалідністю, однак таких коштів критично не вистачає на лікування, профілактику та реабілітацію сина ОСОБА_5. В свою чергу, твердження відповідача, що з його сторони були залучені кошти в розмірі 20000 дол. США на лікування дитини ОСОБА_7, ніякими доказами не підтверджуються та ґрунтуються на припущеннях. Зазначила, що лікування сина у санаторії «Пролісок» здійснювалось саме за її кошти (11990 грн.) і доказом цього є наданий оригінал квитанції. Наголошує, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву посилається на обставини, які мали місце саме під час спільного проживання, однак після припинення шлюбних відносин допомоги він не надає, діти на даний момент продовжують перебувати на одноосібному утриманні позивачки. Разом з тим, обставини, що стосуються нерухомого майна, на які посилається відповідач, не є предметом даного спору. Звертає увагу на ту обставину, що довідки про стан здоровя ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (матері відповідача) отримані 19.11.2018 року, безпосередньо перед підготовчим засіданням, що виникає сумнів у їх правдивості.

В судовому засіданні представник позивача пояснила, що про будь-які доходи відповідача, окрім зазначених у довідці про його доходи, їй не відомо. Разом з тим, доводи відповідача про ту обставину, що на його утриманні перебуває мати не слід брати до уваги, оскільки остання їздить на заробітки до ОСОБА_9 де отримує значні заробітки. Зазначила, що про гіпертонічну хворобу відповідача їй відомо. Крім того ствердила, що соціальна допомога, яку отримує позивачка становить 2800 грн. Діти самостійних доходів не мають. Позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, суду пояснив, що він перебуває на обліку у лікарів з гіпертонічною хворобою. Щодо травми руки він до лікарів не звертався. Зазначив, що допомогу на утримання дітей він надає у добровільному порядку. В свою чергу, твердження позивачки та її представника, що на проходження сином ОСОБА_5 лікування у санаторіях ОСОБА_10 витрачаються значні кошти зауважив, що таке лікування було оплачене позивачкою одноразово, інші відвідування санаторіїв компенсувалися за рахунок державних коштів. Погодився сплачувати аліменти в розмірі 1500 грн. на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та 1200 грн. на сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі суд прийшов до наступного.

З пояснень представника позивача та позивача, наданих в судовому засіданні встанволено, що позивачка та відповідач проживали однією сімєю в період з 2005 року по травень 2018 року.

Під час спільного проживання у сторін народилося двоє спільних дітей сини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідач ОСОБА_2 в актових записах про народження ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вказаний їх батьком. Дана обставина підтверджується копіями свідоцтв про народження серії І-ЕГ № 034367 та серії І-ЕГ № 225476 відповідно (а.с. 7-8).

Неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проживають разом з матірю позивачкою ОСОБА_10 Дана обставина відповідачем не заперечується.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що сторони не можуть дійти згоди щодо утримання їх неповнолітнього сина, тобто між ними існує спір з цього питання.

Відповідно до ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обовязків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно абз. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 хворіє на гіпертонічну хворобу ІІ ст., що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 19.11.2018 року (а.с. 48-зворот).

Як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_2 він працює посаді начальника сектору (відділення) в ГУНП у Волинській області, розмір його щомісячної заробітної плати складає близько 11000 грн. (а.с. 38).

Неповнолітні ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, самостійних доходів не мають.

ОСОБА_7 є дитиною інвалідом до 18 років «А», у звязку з чим, позивачка, як законний представник отримує соціальну допомогу в розмірі 2876 грн. щомісячно (а.с. 14).

Як вбачається з виписки № 1192 із медичної карти стаціонарного хворого від 05.10.2015 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, має діагноз ДЦП, подвійна геміплегія, гіперпластичний синдром - плоскостопість (а.с. 9-10).

З виписки № 1135 від 09.10.2016 року та виписки № 401 від 31.05.2017 року із медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, має діагноз ДЦП, подвійна геміплегія, когнітивна недостатність (а.с. 11-12).

Позивач ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 працює в регіональному сервісному центрі МВС у Волинській області та станом на 23.10.2018 року (довідка № 71) перебуває у відпустці по догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду (а.с. 23)

Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітніх дітей, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на їх утримання.

Частиною 2 ст. 182 СК України, передбачений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлено: з 01.07.2018 року для дітей віком до 6 років- з 1 грудня 1626 грн.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлено: з 01.07.2018 року для дітей віком від 6 до 18 років- з 1 грудня 2027 грн.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 в загальному розмірі 3000 грн. щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня предявлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач здатний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі.

Доводи відповідача про те, що на його утриманні перебуває непрацездатна мати, суд до уваги не приймає, оскільки належних та допустимих доказів цього стороною відповідача суду не надано.

Згідно ч. 1 ст. 192 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

З даною позовною заявою позивач ОСОБА_10 звернулася 29.10.2018 року (а.с. 1), отже саме з зазначеної дати аліменти мають стягуватися з відповідача на її користь.

Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

З посвідчення серії МВ № 027299 вбачається, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій (а.с. 68).

Оскільки позивач за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору, в свою чергу відповідач звільнений від сплати судового збору у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а тому на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі ст.ст. 180, 181, 182, 184 СК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 , який народився 11 березня 1976 року, на користь ОСОБА_10, аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, в розмірі 3000 (три тисячі) грн., але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 29 жовтня 2018 року та до досягнення старшою дитиною повноліття.

В іншій частину позовних вимог ОСОБА_10 - відмовити.

Рішення суду в частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину у межах суми платежу за один місяць допустити до обовязкового негайного виконання.

Судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 22 грудня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_12