Справа № 161/3025/17 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/57/18 Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2018 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Матвійчук Л.І., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Кумановського Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 25 лютого 1995 року по 11 червня 1999 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час спільного сімейного життя ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на ім'я ОСОБА_5 Стверджував, що йому стало відомо про те, що у спірній квартирі на даний час проживають квартиранти, у зв'язку з чим ні він, ні їх син не мають доступу до житла, а тому порушуються його права на користування та розпорядження спільним сумісним майном подружжя.

Посилаючись на те, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач його право на частку в квартирі не визнає, просив суд здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя між ним та відповідачем ОСОБА_3, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 32% частки квартири у праві спільної сумісної власності. Стягнуто з відповідача на корить позивача судовий збір в розмірі 477 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог у повному обсязі, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, а відповідач - скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, покликаючись , зокрема і на строк позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача і його представника підлягає задоволенню, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення, з наступних підстав.

Згідно зі ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно було придбано в період шлюбу частково за особисті кошти відповідачки в сумі 2500 доларів США та частково за спільні кошти подружжя в сумі 3500 доларів США, тому вважав, що вимоги про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню, визнавши за позивачем ОСОБА_4 32 % частки квартири АДРЕСА_1, у праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає.

Судом встановлено, що з 25.02.1995 р. по 11.06.1999 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них є син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу, а саме 31 липня 1997 року, ними на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом за р.№ 2477, набута однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка була зареєстрована в БТІ на ім'я відповідачки ОСОБА_3 за реєстровим номером 6380, що підтверджено відповідним договором купівлі-продажу, матеріалами інвентаризаційної справи та довідкою КП «Волинське обласне БТІ». Вартість квартири згідно цього договору встановлена в розмірі 7448 грн. (а.с.6)

24 липня 1997 року ОСОБА_3 продала житловий будинок в АДРЕСА_5, де їй належала 1/3 частка за спадщиною. З договору, посвідченого державним нотаріусом за р.№ 1-477, видно, що продаж будинковолодіння вчинено за 11335 грн.(а.с.37).

В матеріалах справи є копія розписки, наданої суду відповідачем ОСОБА_3, зі змісту якої вбачається, що вона 24 липня 1997 року отримала від ОСОБА_7 гроші в сумі 3700 грн. за продану частку батьківської хати. (а.с.38).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України (чинного на час звернення з позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Спірна квартира придбана сторонами у 1997 році, вони розірвали шлюб у 1999 році, тому правовідносини подружжя щодо спірної квартири виникли, коли вони регулювалися нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України).

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч.2, 3 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Згідно з п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Таким чином, питання щодо надання майну режиму спільної сумісної власності покладено в залежність від встановлення судом таких обставин: часу придбання майна, джерела коштів та мети придбання.

Отже, спростувати презумпцію спільності майна подружжя може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України, які діяли на час розгляду справи) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Разом з тим, виходячи із розуміння поняття допустимості доказів, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зробив висновок, що з урахуванням часу існування шлюбно-сімейних відносин між подружжям, а також враховуючи, що фактично позивач утримував сім'ю, оскільки відповідач перебувала у відпустці по догляду за дитиною, заощадити кошти для купівлі житла за спільні кошти не виявилось можливим.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на ту обставину, що придбання квартири здійснено за її власні кошти, а саме ті, що були отримані нею від реалізації її частки батьківського будинку, а також кошти, позичені у брата. При цьому вказує на відсутність доказів участі у придбанні квартири позивача, оскільки жодних коштів за весь час перебування у шлюбі позивач не давав, ремонт у квартирі не проводив.

Разом з тим, у суді апеляційної інстанції відповідач подала до суду довідку про заробітну плату позивача ОСОБА_4 за період з грудня 1993 року по липень 1997 року включно, якою підтверджується, що позивач працює з листопада 1993 року по даний час в КЛПЗ «Міська клінічна стоматологічна поліклініка», як ствердила сама відповідач, зубним техніком. З довідки видно, що позивач мав постійний заробіток, зокрема, в період перебування у шлюбі з 1995 року і до придбання спірної квартири зарплата становила в межах 100-300 грн. на місяць.

В якості доказу джерела походження коштів відповідач надає копію розписки, яка долучена до матеріалів справи (а.с.38).

Однак з огляду на її зміст вбачається лише факт отримання ОСОБА_3 3700 грн., тобто саме тієї частини коштів від продажу будинку, які відповідали вартості її частки у ньому (11335 грн : 3 = 3778 грн.). Вказана розписка не свідчить про укладення договору позики, оскільки не містить жодних зобов'язань щодо повернення коштів та строку користування коштами і моменту повернення вказаної суми.

Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту купівлі спірної квартири за рахунок особистих коштів ОСОБА_3, а не спільних коштів подружжя, суду не надано.

Верховний Суд України у своїй постанові від 11.03.2015 року (у справі № 6-21цс15) зазначив, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України (чинного на час ухвалення оскаржуваного рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення цих обставин із боку позивача або спростування їх відповідачем можливе на підставі доказів, перелічених у статті 57 ЦПК України.

Отже, відповідачем не надано достатньо доказів на підтвердження джерел набуття спірного майна саме нею, за її особисті кошти, а також внесення коштів за отриману частку від проданого спадкового будинку безпосередньо для оплати за придбану спірну квартиру.

Судом першої інстанції при вирішенні спору це не було враховано при з'ясуванні вказаних питань, що входять до кола обов'язкових при визначенні статусу майна як спільного сумісного майна подружжя.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами не доведено обставини, на які покликається відповідач ОСОБА_3 як на підстави для відмови у позові, апеляційний суд приходить до висновку, що спірна квартира була набута сторонами в період шлюбу, за спільні кошти подружжя, а відтак наявні всі правові підстави визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, покликання відповідача на пред'явлення позову поза межами позовної давності не заслуговують на увагу колегії суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

Крім того, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Таким чином, на час розрівняння шлюбу між сторонами діяла імперативна норма ч. 3 ст. 29 КпШС України про трирічний строк позовної давності щодо вимог про поділ майна.

Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст. 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, який на час розгляду справи судом першої інстанції слід враховувати.

Отже, за змістом цих норм початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою особою.

Проаналізувавши положення діючого та чинного на час виникнення спірних правовідносин цивільного та сімейного законодавства, роз'яснення Верховного Суду України, які слід було враховувати при ухваленні судового рішення на час розгляду даної справи, пояснення сторін у контексті встановлених обставин справи та подані сторонами докази, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і позов задовольняє частково, тому з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3118,50 грн., що складається із сум, необхідних до сплати позивачем при подачі позову (1485 грн.) та при подачі апеляційної скарги (1633,50 грн.), що підтверджено документально.

Керуючись вимогами ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_2 задовольнити, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину квартири по АДРЕСА_1.

Стягнути зі ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 3118 (три тисячі сто вісімнадцять) грн. 50 коп. судових витрат, понесених за сплату судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складений 15 січня 2018 року.