Дата документу 27.08.2018
Справа № 334/2393/18
Провадження № 2/334/2509/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Манюхіні О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та встановлення права на спадкування обовязкової частини спадкового майна

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив надати йому додатковий строк у три місяці для прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_4, померлого 23.09.2017 року, а також встановити право на спадкування обовязкової частини у спадщині після смерті сина в звязку з непрацездатністю батька померлого, який є інвалідом 2 групи.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 06 квітня 2018 року він отримав простого листа від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 в якому містилось повідомлення про те, що 23 вересня 2017 року відкрилася спадщина після смерті сина ОСОБА_4 Про смерть свого сина позивач дізнався з цього листа. Шестимісячний строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті сина скінчився 23 березня 2018 року. Звернувшись до вищезазначеного нотаріуса, позивач отримав інформацію про те, що після смерті сина було заведено спадкову справу № 21/2018. Від його імені 03 жовтня 1998 року за № 3440, було посвідчено заповіт приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 на все його майно іншій особі, яка є відповідачем по цій справі.

Позивач вважає поважним пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини з тих підстав, що він не був обізнаним про смерть сина, а також через отримання ним листа від нотаріуса вже після закінчення строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті сина. Оскільки позивач є пенсіонером та інвалідом другої групи, вбачає своє право на обовязкову частину у спадщині, яка залишилась після смерті сина, незалежно від змісту заповіту, який вчинив померлий.

У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали на підставі доводів, вказаних у позові.

Відповідач та її представник проти позовних вимог заперечували у повному обсязі. В судовому засіданні пояснили, що позивач свідомо вводить суд в оману, заявляючи про свою необізнаність про смерть сина. До того ж, позивач не надав доказів про отримання ним листа від нотаріуса після закінчення строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки згідно з відбитку поштового штемпелю на конверті від нотаріуса, який предявив позивач, датою надходження на його адресу листа є 26.03.2018, тобто лист надійшов за місцем реєстрації позивача своєчасно. Просять суд відмовити ОСОБА_1 у позові в повному обсязі.

Третя особа по справі у судове засідання не прибув, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Його неявка не перешкоджає розгляду цієї справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В ході судового розгляду було встановлено та підтверджено належними доказами, що син позивача - ОСОБА_4 помер 23.09.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 402929, виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (актовий запис № 6230 від 25.09.2017 року).

За життя померлий склав на ім`я відповідача по справі заповіт від 03.10.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, де чітко було прописано, що усе майно, яке буде належати ОСОБА_4 на час його смерті, померлий заповідає в рівних частках ОСОБА_2, відповідачу по справі, та ОСОБА_3, третій особі по справі, який є чинним на час смерті спадкодавця.

Згідно із відбитком поштового штемпелю на конверті, який отримав позивач від приватного нотаріуса ЗМНК ОСОБА_5, датою надходження на його адресу листа № 151/02-14 від 23.02.2018 р. про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 є 26.03.2018 року. Також, 10.04.2018 року за № 198/02-14 позивач отримав лист від цього ж приватного нотаріуса в якому було зазначено, що нею заведено спадкову справу № 21/2018, а також про наявність за цією справою заповіту не на користь позивача по справі ОСОБА_1

Отже, 23 вересня 2017 року відкрилася спадщина після смерті сина позивача ОСОБА_4.

Померлий та позивач по справі на день смерті були зареєстровані за різними адресами, що підтверджується наданими сторонами доказами по справі та унеможливлює для позивача прийняття спадщини фактично на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України право на спадщину виникає в день відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини.

На підставі абзацу 6 п.24 постанови пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій. Якщо є у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Правова позиція, висловлена Верховним судом України при розгляді справи № 6- 1486цс15 передбачає, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Верховний Суд України в цій же постанові від 04.11.2015 р. по справі № 6-1486цс 15 вказав, що причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших обєктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Такий висновок узгоджується з нормами, викладеними в ст. ст. 1222, 1220, 1269, 1270, 1272 ЦК, якими регулюються питання порядку прийняття спадщини.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26.09.2012 р. (справа № 6-85цсі2).

Натепер ця позиція підтримана і новим складом Верховного Суду.

Так, у Постанові від 18.01.2018 р. (справа № 198/476/16) ВС зазначив, що та обставина що позивач не знав про смерть спадкодавця, оскільки той проживав в іншому населеному пункті, не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини.

У Постанові від 12.02.2018 р. (справа № 712/656/15) Касаційний цивільний суд у складі ВС зазначив, що якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не реалізував право на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то підстави для додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Отже, поважних причин пропуску строку, встановленого ст.1270 ЦК України позивач суду не навів, а тому його вимоги не ґрунтуються на законі та повинні бути відхилені.

На підставі викладеного та керуючись 4, 5, 10, 18, 80, 81, 89, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.. 1268,1269,1270,1272 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та встановлення права на спадкування обовязкової частини спадкового майна - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: Козлова Н. Ю.