Справа № 405/1903/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2018 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати недійсним договір № 02562 фінансового лізингу, укладений 18.01.2018 року між ним та відповідачем ТОВ «Сігма Автолізинг» в особі представника ОСОБА_3, яка діяла на підставі довіреності № 002 від 02.01.2018 року та стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн., сплачених у якості комісії за організацію договору та авансового платежу, а також судові витрати.

Позов мотивує тим, що 18.01.2018 року між ним та відповідачем в особі представника ОСОБА_3, яка діяла на підставі довіреності № 002 від 02.01.2018 року, було укладено договір фінансового лізингу № 02562, який підписано сторонами. За умовами вказаного вище договору (п. 1.1), предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації (додаток № 1 до договору), а саме Ravon R2 комплектації Comfort обєм двигуна 1,25.

Відповідно до умов договору визначено, що лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного договору та інших письмових домовленостей між сторонами та передати придбаний для лізингоодержувача предмет лізингу; визначено вартість предмета лізингу на момент укладання договору 6 551,13 доларів США згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладання договору. Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 189 000 грн. з ПДВ; передбачено сплату лізингоодержувачем на користь лізингодавця до передання предмету лізингу таких платежів: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу. Визначенням терміну «комісія за організацію договору» та пунктом 9.1 договору встановлено розмір цієї комісії на рівні 10 % від вартості предмета лізингу.

18.01.2018 року ним, на виконання умов договору було сплачено грошову суму в розмірі 20 000,00 грн., які він вважав частковим погашенням вартості вказаного автомобіля, що підтверджується платіжною квитанцією № N14T650088 від 18.01.2018 року. У вказаній платіжній квитанції, яка була проведена через фінансову установу ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», вказано призначення платежу: ОСОБА_1 аванс. платіж зг дог фін ліз № 02562 від 18.01.2018.

На його звернення від 23.01.2018 року до відповідача про розірвання договору фінансового лізингу № 02562 від 18.01.2018 року та повернення коштів, отримав відповідь про відмову у поверненні 20 000 грн. сплачених за договором фінансового лізингу.

На підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вважає що його права як споживача порушені, оскільки договір містить несправедливі умови. У зв'язку з цим просив визнати вказаний договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з відповідача сплачені ним кошти. Разом з тим, позивач вважає, що спірний договір не містить істотної умови предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі), марка, модель транспортного засобу та обєм двигуна не є такими ознаками. Крім того, договір нотаріально посвідчено не було, що є самостійною правовою підставою для визнання його недійсним.

В судове засідання сторони незявились, про час та місце слухання справи повідомлені, при цьому, представник позивача надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позовну заяву. Відповідача в судове засідання не зявився, повідомлений про час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату.

Статтею 1 закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Судом встановлено, що 18.01.2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» було укладено договір фінансового лізингу № 02562, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання передати предмет лізингу транспортний засіб, легковий автомобіль марки Ravon R2 комплектації Comfort обєм двигуна 1,25, у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на умовах, передбачених договором, а останній у свою чергу взяв на себе зобов'язання прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами договору.

На виконання умов договору позивачем, згідно квитанції № N14T650088 від 18.01.2018 року на рахунок ТОВ «Сігма Автолізинг» було сплачено комісію за організацію по договору фінансового лізингу № 02562 в розмірі 20 000,00 гривень.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд приходить до висновку, що для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Згідно з укладеним між сторонами договором лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу) лізингоодержувачу, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 1.3, 3.3.1, 3.3.2 договору).

Відповідно до п. 8.3 договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Усі планові платежі, які визначаються у додатку 1 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

Зі змісту договору вбачається, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає (пункт 12.1 договору).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положення статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту договору 10.1 лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку сплати лізингових періодичних платежів (додаток 1 до договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 20 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 6 відсотків.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу.

Тобто, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Згідно з п. 12.14 договору лізингу, у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплати на користь лізингодавця неустойки (штраф) у розмірі 10% (десяти відсотків) від вартості предмета лізингу, який був придбаний лізингодавцем для передачі в користування (підтвердженням вартості предмета лізингу є відповідні рахунок-фактура та/або довідка-рахунок та/або договір купівлі продажу (поставки) предмета лізингу). Також лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця з реєстрації та страхування предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти.

Разом з тим, зазначений пункт договору суперечить ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено право споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням умов договору та є несправедливим.

Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем (п. 3.4.5), що свідчить також про порушення прав споживача.

Також суд бере до уваги, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Як вбачається із оспорюваного договору фінансового лізингу предметом лізингу є транспортний засіб, легковий автомобіль марки Ravon R2 комплектації Comfort обєм двигуна 1,25, типом КПП AM, приводом 4х2. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з абз. 1, 3 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу, нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі № 6-2766цс15, від 11.05.2016 року у справі № 6-65цс16, від 19.10.2016 року у справі № 6-1551цс16, від 18.01.2017 року у справі № 6-648цс16.

Дані законодавчі приписи також відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_5 Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

Враховуючи зазначені вище норми цивільного законодавства, оскільки договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не спрямований на настання правових наслідків зі сторони відповідача щодо купівлі для позивача автомобіля та передачі йому придбаного транспортного засобу, предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім грошових коштів у розмірі 20 000,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Нормами ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витратина професійну правничу допомогу .

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України врегламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 12.03.2018 року між адвокатським обєднанням «Адвокатська фірма «Волосян Пільгуй і партнери» та ОСОБА_1 укладено Угоду про захист (представництво) та надання правової допомоги, яка полягає у складанні позовної заяви про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, а також представництво інтересів позивача при розгляді даного позову судом першої інстанції. На виконання умов цієї Угоди, згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 34 від 27.03.2018 року, ОСОБА_1 було сплачено кошти у розмірі 2 000,00 грн. у якості гонорару за надання правової допомоги.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, повязаних з розглядом даної справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачем у розмірі 2 000,00 грн.

На підставі викладеного і ст. ст. 15, 16, 216, 220, 227, 628, 799, 806, 808 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про фінансовий лізинг», керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати недійсним Договір № 02562 фінансового лізингу, укладений 18.01.2018 року між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» в особі представника ОСОБА_3, яка діяла підставі Довіреності № 002 від 02.01.2018 року, та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на користь ОСОБА_1 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень, сплачених у якості комісії за організацію договору та авансового платежу та 2 000,00 (дві тисячі) грн.. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на користь держави 1 409, 60 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прож. ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1.

Відповідач: Товариво з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», юридична адреса: 02099, м. Київ, вулиця Ремонтна, будинок 6, офіс 407, ідентифікаційний код юридичної особи 41298109.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І. М. Шевченко