Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 404/6106/16-ц

провадження № 61-24150св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_3,

представник особи, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 січня 2017 року у складі судді Мурашко С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що вона була власником квартири АДРЕСА_1.

08 жовтня 2013 року на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Літвіновою Л. В. за реєстровим № 1421, вона уповноважила ОСОБА_7 керувати і розпоряджатися усім її майном, у тому числі вказаною квартирою, з правом передоручення повноважень у повному обсязі або частково іншій особі.

01 лютого 2013 року ОСОБА_7 передоручила свої повноваження за довіреністю від 08 жовтня 2013 року ОСОБА_5, видавши відповідну довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Томаз В. І. за реєстровим № 143.

02 квітня 2013 року ОСОБА_5, діючи від її імені на підставі довіреності, виданої у порядку передоручення, уклав із ОСОБА_3 договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1.

У пункті 3 цього договору сторонами погоджено, що продаж квартири вчинено за 235 881,00 грн, які представник продавця - ОСОБА_5 одержав повністю від покупця - ОСОБА_3 готівкою до підписання договору купівлі-продажу.

Вказувала, що ОСОБА_5 у порушення вимог статті 1006 ЦК України кошти, отримані за продаж її квартири, не повернув, тому ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_5 235 881,00 грн з урахуванням індексу інфляції у розмірі 207 103,93 грн і трьох процентів річних у розмірі 24 215,00 грн, а всього 467 199,93 грн.

Заочним рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 листопада 2016 року у складі судді Панфілової А. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 467 199,93 грн та судовий збір у розмірі 4 672,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у порушення вимог статей 239, 1000, 1006 ЦК України після виконання договору доручення та продажу квартири ОСОБА_3 не передав довірителеві кошти, одержані у зв'язку з виконанням доручення, тому з нього відповідно до частини другої статті 625 ЦК України підлягають стягненню ці кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 січня 2017 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 листопада 2016 року.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 участі у справі не приймала, позовні вимоги ОСОБА_1 до неї ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 листопада 2016 рокубуло залишено без розгляду, суд не вирішував питання про її права та обов'язки, тому апеляційний суд на підставі статті 292 ЦПК України 2004 року відмовив у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_3

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції або вирішити питання по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що спір у цій справі стосується взаєморозрахунків за договором купівлі-продажу між нею як покупцем та позивачем як продавцем від імені якої на підставі довіреності діяв відповідач, тому, стягуючи з відповідача кошти, отримані ним за цим договором, місцевий суд вирішив питання про її права та обов'язки. Отже висновок апеляційного суду про відсутність у неї права на оскарження рішення місцевого суду, оскільки суд не вирішував питання про її права і обов'язки, є передчасним і суперечить змісту статті 292 ЦПК України 2004 року. Право на апеляційне оскарження - одне із фундаментальних процесуальних прав будь-якого учасника судової справи або особи, чиї права ухваленим судовим рішенням зачіпаються.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 листопада 2016 року стягнуто на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_5 кошти, отримані останнім за договором купівлі-продажу від 02 квітня 2013 року, укладеним між ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності, виданої у порядку передоручення, та ОСОБА_3

Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_3 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 листопада 2016 року, апеляційний суд виходив із того, що вона не приймала участі у справі та рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про її права і обов'язки.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України 2004 року, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Апеляційний суд зазначеного не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_3, яка є стороною правочину, за яким оскаржуваним рішенням місцевого суду було стягнуто кошти, що призвело до обмеження реалізації права заявника на апеляційне оскарження судового рішення. Оскаржене нею рішення суду є преюдиційним, в якому зазначено, що продавець отримала кошти, і рішення може бути використано проти неї за позовом інших осіб.

У частині шостій статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки порушення апеляційним судом норм процесуального права призвело до постановлення незаконної ухвали, оскаржуване судове рішення відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 06 січня 2017 року скасувати, справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк