Справа № 444/2064/17
Провадження № 2/444/115/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Зеліско Р. Й.,

секретарі судового засідання Мамедова Г.І.,Садова І. З.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Жовківського районного суду Львівської області з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 про їх виселення.

Позовні вимоги мотивує тим, що його довірителька ОСОБА_1 є власником будинку площею 75,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Зіболки, вул. Шевченка, 25. У цьому ж будинку вона проживає та зареєстрована .

Крім позивачки у вказаному будинку проживають та зареєстровані її син ОСОБА_4 із дружиною ОСОБА_5»ю Василівною та їх дітьми.

Представник позивача вказує на неможливість позивача проживати разом з відповідачами. Протягом тривалого часу позивач із відповідачами проживають в умовах, що не придатні для нормального людського та сімейного існування, а саме застосовують до неї фізичне насильство, у зв»язку з чим остання змушена неодноразово звертатись в правоохоронні органи.

Враховуючи систематичну антигромадську поведінку відповідачів відносно позивачки, систематичне застосування фізичного насильства щодо неї, що підтверджується рядом звернень до правоохоронних органів, остання вважає, що наявні всі підстави для виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з будинку № 25 по вул. Шевченка у с. Зіболки Жовківського району Львівської області.

З приводу даного позову відповідачем ОСОБА_4 подано заперечення від 25.10.2017 року. Вважає, що позов безпідставний та повністю його заперечує та вказує, що він, його дружина ОСОБА_5 та їх неповнолітні діти зареєстровані в даному будинку відповідно до закону і постійно там проживають. Вказує, що позивачка заявляючи позов про виселення не надає відповідачам іншого постійного жилого приміщення, як це передбачено ст.. 109 ЖК України.

Посилаючись на ст.116 ЖК України, позивачка не наводить доказів систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, чи використання його не за призначенням. Позивачка просить суд врахувати систематичну антигромадську поведінку відповідачів, систематичне застосування фізичного насильства щодо неї, що підтверджується на її думку зверненнями до правоохоронних органів, проте жодних рішень, постанов, вироків суду не надано.

Просить відмовити в задоволенні позову та закрити провадження по даній справі.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просить позов задоволити. Стверджує, не може спільно проживати з відповідачами, постійно звертається в поліцію, докази про це , долучила до матеріалів справи. Однак рішень суду, де відповідачів було б визнано винними в неї немає.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив позов задоволити . Підтримав пояснення своєї довірительки.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що коли його мати важко захворіла, вони з дружиною доглядали її, тому вона зареєструвала їх в своєму будинку, де вони зробили ремонт. Вказав, що дійсно є конфлікти між ними, однак фізичної сили щодо матері не застосовував, усні попередження були, що стосується протоколів про адміністративні правопорушення то про такі йому не відомі.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечила. Просить відмовити в такому . Пояснила, що конфлікт між ними розпочався приблизно вісім років тому. Позивачка була проти їхнього з відповідачем шлюбу, завжди їй погрожувала. Позивачка зневажає доньку відповідачки та постійно ображає своїх внуків. Завжди починає конфліктувати перша. З приводу будинку, пояснила, що їм з чоловіком позивач виділила дві кімнати, де вони зробили ремонт, а свекруха проживає в третій кімнаті. Кухнею вони користуються спільно.

Представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що такий позов не може бути задоволений, оскільки його довірителі мають право на проживання . Позивач в добровільному порядку зареєстрували їх в своєму будинку разом з трьома неповнолітніми дітьми. Пояснив, що позивач постійно втручається в сімейне життя відповідачів, пише безліч скарг на відповідачів, а працівники поліції дають попередження двом сторонам. Просив відмовити в задоволенні позову у звязку з його безпідставністю.

Окрім того, судом в судовому засіданні були допитані свідки, зокрема свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердила, що бачила, як відповідачі робили ремонт в будинку позивачки, який на той час вже розвалювався . З приводу конфліктів, пояснила, що їй відомо про це, знає , що позивач хотіла іншої невістки. Тому постійно незадоволена і влаштовує сварки.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що йому відомо про конфлікт в цій сім»ї. Що позивач важко хворіла і тому просила відповідачів посилитись разом з нею. Будинок потребував ремонту, відповідачі його відремонтували. Позивач постійно конфліктує з відповідачами, виключає їм газ, проте останні не хочуть писати на неї скарг, оскільки поважають її. Сім»я характеризується з хорошої сторони, відповідач хороший сімянин, виховує трьох доньок, старшу від першого шлюбу усиновив, нічого поганого про них сказати не може. З приводу антигромадської поведінки відповідачів йому нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дала наступні пояснення. Вона є сусідкою позивачки. Знає , що в цій сім»ї є постійні конфлікти. Знає, що відповідача виховували дід з бабою, він є добрим сусідом, ввічливим, ходить постійно до церкви. Позивачка є конфліктною людиною, постійно свариться з своїми внуками та дітьми, виганяє їх з будинку, ображає нецензурною лексикою.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом . Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: вул. Шевченка, 25 с. Зіболки, Жовківського району Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

З довідки Зіболківської сільської ради Жовківського району Львівської області від 12.04.2017 року № 575 вбачається, що станом на 12.04.2017 року по домогосподарству в с. Зіболки, проспект Шевченка, 25 Жовківського району Львівської області фактично проживають і зареєстровані : голова двору ОСОБА_1; ОСОБА_4 Іванович-син; ОСОБА_5 Василівна- невістка; ОСОБА_9 Орестович-онук; ОСОБА_10 Орестівна- онука; П»єкна ОСОБА_11.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

В судовому засіданні також встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 існують тривалі неприязні відносини.

Як вбачається із змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень позивачки та її представника, звертаючись до суду із даним позовом про виселення, позивачка ОСОБА_1 посилалась на ст.116 ЖК України, а саме на систематичне порушення відповідачами правил співжиття та вжиття відносно них повторних заходів запобігання і громадського впливу, які не дали позитивних результатів, продовження протиправної поведінки відповідачів по відношенню до позивачки як до власника житла, що унеможливлює їх подальше спільне проживання в одному будинку.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Відповідно до ч.3 цієї статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї та інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ст.157 Житлового кодексу України членів власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як зазначалось вище, відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77,78 ЦПК України.

Зокрема, згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, позивачкою та її представником не було надано до суду доказів, які б підтверджували факт систематичного руйнування чи псування жилого приміщення відповідачами, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення відповідачем правил співжиття, які б робили неможливим проживання позивачки з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу, які б застосовувалися до відповідачів виявились безрезультатними.

Згідно постанови Кам»янка-Бузького відділу поліції Жовківського відділення поліції про закриття кримінального провадження від 28.12.2015 року, встановлено, що 15 травня 2014 року в Жовківський РВ ГУ МВС України у Львівській області з письмовою заявою звернулась ОСОБА_1, жителька с. Зіболки, вул.Шевченка, буд. 14, Жовківського району Львівської області, де просила прийняти міри до її сина ОСОБА_4, який 13.05.2014 року біля 15 години побив її, чим спричинив їй тілесні ушкодження.

15 травня 2014 року відомості за даним фактом слідчим відділенням Жовківського РВ ГУ МВС України у Львівській області внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000430, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України.

Підставою для притягнення винної особи до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України є вчинення умисного легкого тілесного ушкодження. Обов»язковою ознакою суб»єктивної сторони вказаного складу злочину є вчинення злочину з прямим умислом.

Під час досудового розслідування допитаний з даного приводу в якості свідка ОСОБА_12 повідомив, що 13.05.2014 року в нього виник конфлікт з його матір»ю ОСОБА_1, в ході якого він штовхнув її рукою. Внаслідок чого остання впала, проте факт побиття заперечує.

В той же час, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо систематичності порушення правил співжиття відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тобто вчинення ним двох і більше таких правопорушень. При цьому, суд враховує те, що вищевказаний інцидент, підтверджений постановою Кам»янка-Бузького відділу поліції Жовківського відділення поліції про закриття кримінального провадження від 28.12.2015 року, мав місце ще у 2014 році, а в подальшому фактів неправомірної поведінки відповідача ОСОБА_5 матеріалами справи не встановлено.

Посилання позивачки та її представника, як на підставу для виселення відповідачів, на факти звернення позивачки в міліцію зі скаргами на дії відповідачів, не дають підстав для задоволення позову, оскільки за результатами розгляду звернень позивачки, не було встановлено, що відповідачі вчиняли дії, передбачені ч.1 ст.116 ЖК України.

Так, із наданих до суду матеріалів із Жовківського РВ ГУМВСУ у Львівській області вбачається, що позивачка впродовж 2015 року та в 2016 році неодноразово зверталася із заявами до міліції щодо вчинення відповідачами відносно неї протиправних дій, однак ні до адміністративної ні до кримінальної відповідальності відповідачі не притягувалися, їхня вина в ході проведення перевірок за фактами звернень ОСОБА_1 встановлена не була, обставини викладені у заяві позивачки спростовувались, після чого у кожному випадку приймалось рішення про припинення перевірки.

Посилання позивачки та її представника на те, що відповідачі були офіційно попередженні працівниками міліції про недопустимість з їхньої сторони вчинення насильства в сім»ї, також не дають підстав для задоволення позову, оскільки як вбачається із матеріалів справи такі попередження вживались органами внутрішніх справ в якості профілактичної роботи, попередньо не встановивши вину відповідачів у вчиненні правопорушень.

Чинне житлове законодавство не передбачає такої підстави для виселення з жилого приміщення без надання іншого житла членів сім»ї власника будинку, як існування між власником жилого приміщення та членами його сім»ї неприязних відносин чи наявність у членів сім»ї іншого житла.

Таким чином, всебічно, повно, об»єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з»ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв»язок у сукупності, суд вважає, що звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, позивачкою та її представником, всупереч вимогам ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, не доведено факту систематичного порушення відповідачами норм співжиття, з чого суд робить висновок про відсутність таких обставин, а відтак і підстав для задоволення позовних вимог про виселення.

Керуючись ст. ст. 23, 141, ст. 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення з будинку №25 по вул.Шевченка у с.Зіболки Жовківського району Львівської області - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Зеліско Р. Й.