Справа № 127/4240/18
Провадження № 2/127/704/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2018 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на обовязкову частку в порядку спадкування за законом, визнання недійсної заяви про відмову від обовязкової частки в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на обовязкову частку в порядку спадкування за законом, визнання недійсної заяви про відмову від обовязкової частки в порядку спадкування за законом, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.03.1993 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів згідно з рішенням від 29.03.1993 року за № 183 передано ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_5 квартиру в спільну часткову власність в рівних долях по ? частині кожному з них. Право спільної часткової власності було зареєстроване в КП ВООБТІ від 25.05.1993 року за реєстровим № 894/3476 в реєстровій книзі № 12.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, яку отримано з інформаційної довідки від 20.02.2018 року № 114570963, чинною підставою для виникнення права власності є рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2016 року № 127/10872/16-ц, згідно якого розмір частки квартири в розмірі ? належить ОСОБА_1, інша частка в розмірі ? належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, серія та № 2733 виданий 03.09.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений 17.11.2009 року Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 7-1732, в якому усе своє майно, померла заповіла своєму сину ОСОБА_3 Після смерті ОСОБА_5 21.02.2015 року відкрилась спадщина.

Відповідно до заповіту належну їй частину квартири успадкував її син ОСОБА_3 - ОСОБА_1 будучи вдівцем після смерті дружини ОСОБА_5 має право на обовязкову частку в спадщині після смерті дружини ОСОБА_5, померлої 21.02.2015 року, оскільки на момент відкриття спадщини досяг пенсійного віку та являється непрацездатною особою. 30.03.2015 року позивач зявився до нотаріуса ОСОБА_4 маючи на меті подати заяву про прийняття обовязкової частки спадщини за законом. При цьому не мав жодного наміру відмовлятися від прийняття обовязкової частки спадщини за законом. Після того, як ОСОБА_1 пояснив про свій намір, нотаріусу ОСОБА_4, прийняти обовязкову частку спадщини за законом йому було вручено нотаріусом для підпису заяву, яку він сприйняв як заяву про прийняття спадщини. Із змістом вказаної заяви він не мав можливості ознайомитись, оскільки страждає на ваду зору, що не дає можливості читати текст, про що і було повідомлено нотаріуса.

Наявність у позивача такого захворювання підтверджується консультаційним висновком спеціаліста від 24.03.2017 року. Також, згідно виписного епікризу від 10.03.2015 року ОСОБА_1 має захворювання на другий ступінь дисциркуляторної енцефалопатії та другий ступінь хронічної недостатності мозкового кровообігу, що проявляється у таких симптомах як млявість, апатія, неуважність, нездатність сприймати інформацію. Нотаріусом ОСОБА_4 було пояснено, що вказана заява відповідає намірам позивача, тому він її підписав вважаючи, що підписує заяву про прийняття обовязкової частки спадщини за законом. Насправді, позивачем було підписано заяву про відмову від прийняття обовязкової частки спадщини за законом, що не відповідало внутрішній волі позивача.

Просив суд визнати недійсною заяву від 30.03.2015 року про відмову від обовязкової частки спадщини за законом, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.09.2015 року, визнати право власності на обовязкову частку в порядку спадкування за законом в розмірі ? частки квартири № 74 за адресою: м. Вінниця, вул. Академіка Янгеля, буд. № 69.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав за обставин викладених в справі, просив суд їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, в матеріалах справи наявний відзив на позов.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, при вирішенні справи покладалась на розсуд суду.

Вислухавши думку учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи проаналізувавши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено наступні фактичні обставини у справі.

01.11.1991 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії ІІ-АМ № 419585 (а.с.14).

21.02.2015 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-АМ № 308192 (а.с.15).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.03.1993 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів згідно з рішенням від 29.03.1993 року за № 183 передано ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_5 квартиру в спільну часткову власність в рівних долях по ? частині кожному з них. Право спільної часткової власності було зареєстроване в КП ВООБТІ від 25.05.1993 року за реєстровим № 894/3476 в реєстровій книзі № 12(а.с.88).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, яку отримано з інформаційної довідки від 20.02.2018 року № 114570963, чинною підставою для виникнення права власності є рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2016 року № 127/10872/16-ц, згідно якого розмір частки квартири в розмірі ? належить ОСОБА_1, інша частка в розмірі ? належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, серія та № 2733 виданий 03.09.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с.12-13).

Згідно до заяви ОСОБА_1 від 30.03.2015 року він відмовляється від спадкового майна яке залишилось після смерті 21.02.2015 року дружини ОСОБА_5, зміст статей 1270, 1272-1275 ЦК України нотаріусом розяснено (а.с.73).

Згідно виписного епікризу від 10.03.2015 року ОСОБА_1 має захворювання на другий ступінь дисциркуляторної енцефалопатії та другий ступінь хронічної недостатності мозкового кровообігу (а.с.27-30).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду показав, що має поганий зір, та проблеми зі здоровям. В нотаріуса підписав заяву лише тому, що вважав, що підписує заяву про прийняття спадщини. Змісту заяви не бачив.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, кожен окремо, суду показали, що позивач ОСОБА_1 дійсно має проблеми з зором.

Слід також зазначити, що ОСОБА_1 24.05.2016 року звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на ? частину квартири (а.с.104-105).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на ? частину квартири задоволено, розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 03.09.2015 року між ОСОБА_1, як відчужувачем та ОСОБА_3 як набувачем, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 2735 (а.с.105-106).

З вище викладеного вбачається, що між сторонами, після смерті дружини позивача та матері відповідача - ОСОБА_5 були добрі відносини, що і стало підставою для підписання між останніми договору довічного утримання 03.09.2015 року.

Однак, після укладення ОСОБА_1 шлюбу з ОСОБА_6 15.05.2016 року стосунки між сторонами погіршились, що призвело до виникнення вищевказаного спору з приводу визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на обовязкову частку в порядку спадкування за законом, визнання недійсної заяви про відмову від обовязкової частки в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ч. 1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Згідно ч. 1 та ч.2 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1222 ч.1 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

За змістом ч.1 та ч.2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою

Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У відповідності до ч. 3 ст. 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Частинами 1 та 2 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до п. 19 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений ст.. 1241 ЦК України є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

Пункт 4 п. 19 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року вказує на те, що той із спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї.

У п.19 Постанови №9 Пленуму Верхвного Суду України від 06.11.2009 року вказано, що відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У п.20 Постанови №9 Пленуму Верхвного Суду України від 06.11.2009 року зазначено, що правочин вчинений під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В матеріалах справи міститься клопотання за підписом позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 щодо призначення у справі судово медичної експертизи для вирішення наступних питань: чи страждав на захворювання очей ОСОБА_1 на момент написання заяви про відмову від обовязкової частки в порядку спадкування за законом від 30.03.2015року? Яка гострота зору була у ОСОБА_1 на момент написання заяви про відмову від обовязкової частки в порядку спадкування за законом від 30.03.2015 року? Чи здатний був ОСОБА_1 при такому захворюванні та за такої гостроти зору станом на 30.03.2015 року самостійно прочитати текст заяви про відмову від обовязкової частки в порядку спадкування за законом від 30.03.2015 року? (а.с.109-111).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 клопотання не підтримав, заперечував щодо проведення експертизи.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

При розгляді справи суд встановив відсутність доказів, що на момент підписання ОСОБА_1 заяви від 30.03.2015 року про відмову від прийняття обовязкової частки спадщини за законом позивач не бачив змісту самої заяви.

Тому, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 11-13, 81, 141, 265 ЦПК України, ст.15, 16, 203, 215, 225, 1216-1218,1220, 1235, 1241 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на обовязкову частку в порядку спадкування за законом, визнання недійсної заяви про відмову від обовязкової частки в порядку спадкування за законом - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржено, шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції, протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: