Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 336/5372/15-ц

провадження № 61-6929св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Савченко О. В., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 кредитну заборгованість у розмірі 5 626 грн 98 коп.

Позовна заява мотивована тим, що 11 серпня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір за умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 5 000 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості та строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки.

Укладення договору відповідач підтвердив підписаною ним заявою, яка разом з Умовами надання банківських послуг (далі - Умови), Правилами користування платіжною карткою і Тарифами становлять вказаний договір.

Згідно з пунктом 5.6 Правил користування платіжною карткою ОСОБА_3 доручив списувати з будь-якого рахунка, відкритого на його ім'я в банку, зокрема, з його карткового рахунка, грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 5 626 грн 98 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 1 494 грн 48 коп., за відсотками за користування кредитом - 3 388 грн 36 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн 00 коп., штрафу (процентна складова) - 244 грн 14 коп., яку банк просив стягнути на свою користь.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2016 року у складі судді Дацюк О. І. у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів, що кредитний договір між сторонами укладався саме на тих Умовах, що додані до позовної заяви, і що наданий банком розрахунок заборгованості відповідає дійсності.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість, що виникла з серпня 2012 року, у сумі 3 853 грн 28 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту - 215 грн 45 коп., за відсотками - 2 978 грн 15 коп., штраф (фіксована частина та процентна складова) - 659 грн 68 коп., а також судові витрати у сумі 350 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Апеляційний суд виходив із того, що останнє списання коштів на погашення кредиту відбулось відповідно до пункту 5.6 Правил користування платіжною карткою у серпні 2012 року з отриманої відповідачем 02 березня 2012 року картки для виплат заробітної плати, строк дії якої до січня 2013 року. Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість зі сплати щомісячних платежів з повернення тіла кредиту за період із серпня 2012 року до серпня 2015 року, в межах позовної давності, становить 215 грн 45 коп., зі сплати процентів за цей період - 2 978 грн 15 коп. Враховуючи порушення ОСОБА_3 щомісячних зобов'язань зі сплати процентів за фактичне користування кредитними коштами, також наявні підстави для стягнення суми фіксованого штрафу в розмірі 500 грн 00 коп. та 5 % від суми задоволеного позову, що становить 659 грн 68 коп.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 16 травня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що він не підписував документа, яким надавалось розпорядження банку на списання належних йому грошових коштів з будь-якого карткового рахунка. Банк надав редакцію Умов, яка затверджена у 2009 році, а кредитний договір укладено у 2005 році. Позивач не довів, що договір укладався саме на доданих до позовної заяви Умовах, що саме такі Умови діяли, і що він був з ними ознайомлений.

Крім того, посилався на те, що останній платіж ним здійснено 28 листопада 2008 року, проте суд не застосував позовну давність.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 713/1517/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі й на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Встановлено, що11 серпня 2005 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ «КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 підписано заяву позичальника на отримання кредиту у розмірі 5 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Вказана заява разом із запропонованими Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку становить між банком та позичальником договір про надання банківських послуг.

При укладанні договору сторони керувались частиною першою статті 634 ЦК України (договір приєднання), згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав ОСОБА_3 не заявляв.

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що договір діє впродовж 12 місяців з часу підписання. Якщо протягом цього строку ні одна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення строку дії договору, то він автоматично пролонгується на такий же строк.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату нарахованих відсотків, комісії та інших витрат.

Згідно з умовами кредитного договору від 11 серпня 2005 року позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені в умовах кредитного договору (у розмірі 7 % від суми заборгованості). Погашення заборгованості по кредитному ліміту провадиться як шляхом внесення коштів на карту, так і шляхом списання коштів із дебетної карти.

Оскільки умови кредитного договору від 11 серпня 2005 року позичальником належним чином не виконувались, згідно з поданим розрахунком банком заборгованість станом на 30 червня 2015 року становить 5 626 грн 98 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 1 494 грн 48 коп., за відсотками за користування кредитом - 3 388 грн 36 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн 00 коп., штрафу (процентна складова) - 244 грн 14 коп.

Згідно з Правилами користування платіжною карткою строк дії картки вказаний лицевій стороні картки (місяць і рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця (пункт 3.1.1). Після закінчення терміну дії відповідна карта продовжується банком на новий термін (шляхом надання клієнту карти з новим терміном дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення терміну дії) не поступила письмова заява держателя про закриття карткового рахунку, а також при умовах наявності коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій по картковому рахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (пункт 3.1.3).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилався на те, що останній платіж був здійснений ним у 2009 році, в подальшому з березня до січня 2012 року особисто кошти на погашення заборгованості не вносив, списання проведено банком самостійно з його картки для виплат заробітної плати, а тому просив застосувати позовну давність.

Апеляційний суд, досліджуючинадані позивачем розрахунок заборгованості та виписку з рахунку установив, що 08 серпня 2012 року відбулось автоматичне погашення банком частини кредиту шляхом списання з картки ОСОБА_3 131,78 грн і таке списання передбачено умовами кредитного договору від 11 серпня 2005 року, який він підписав. Відповідні заходи щодо оскарження дій банку з цього приводу відповідачем не вживались.

Звернувшись з позовом у серпні 2015 року, банк не пропустив позовну давність.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про відсутність доказів на підтвердження того факту, що долучені Умови та правила надання банківських послуг діяли на час укладення кредитного договору колегія суддів відхиляє, оскільки виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором свідчить про прийняття такого договору до виконання та згоду з його умовами.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат