БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1947/17
Провадження № 2/497/146/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

23.02.2018 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Бекметова Х.В.,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Болград за відсутністю сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

14.12.2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким просить визнати житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Болградський район, с.Владичень, вул.Центральна (колишня Леніна),15, з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, - об'єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, скасувати право власності на 1 / 2 частку зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, скасувати реєстрацію права власності на цю 1 / 2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1 / 2 частку зазначеної спірної нерухомості; крім того, позивач просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати в розмірі сплаченого нею судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона та відповідач перебували у шлюбі, який заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області був розірваний 27.05.2005 року; під час шлюбу відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Болградський район, с.Владичень, вул. Центральна (колишня Леніна),15, загальною площею 153,4кв.м. Таким чином вказаний житловий будинок був придбаний сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу, тому вони мають право розділити майно за взаємною згодою, проте відповідач відмовляється добровільно вирішити це питання у позасудовому порядку, тому вона, позивач, змушена звернутися до суду за захистом свого права власності.

Відповідач був судом повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, - йому двічі направлялися судові повістки за адресою реєстрації його місця проживання, які він не отримав, про що в матеріалах справи є відповідні докази, про причину неприбуття відповідач суду не повідомив, будь-яких письмових заяв, повідомлень, відзиву чи заперечень щодо предмету та підстав позову від відповідача - суд не отримував. Відповідно до ст.128ч.6,7,11 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи, фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку; відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду іншим чином. Судом було перевірене місце реєстрації відповідача, яке збігається з відомостями, наданими суду позивачем. Ч.1ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. В разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, суд дійшов висновку, що є обґрунтовані підстави щодо розгляду справи за відсутністю відповідача, виходячи з того, що його зареєстроване місце проживання суду відоме, на адресу його реєстрації надсилалися судом повідомлення, які з невідомих причин відповідачем не отримані.

Представник позивача надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив суд розглянути справу за його відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, не -заперечуючи проти ухвалення рішення судом заочно.

Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справа підлягає заочному розгляду, а позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- 18.03.2013 року заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що був зареєстрований 10.10.2004 року, було розірвано ( а.с.8);

- згідно договору купівлі-продажу від 27.05.2005 року, на ім'я відповідача було придбано житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Болградський район, с.Владичень, вул.Центральна (колишня Леніна),15, та зареєстровано у реєстрі нерухомого майна за №1474 (а.с.9);

- згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7625600, відповідачу ОСОБА_2 належить зазначений будинок - що розташований за адресою: Одеська область, Болградський район, с.Владичень, вул.Центральна (колишня Леніна),15 (а.с12);

- згідно довідки Владиченської сільської ради Болградського району Одеської області від 24.11.2017 року за №793, місце проживання відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване з 25.09.2007 року за адресою: Одеська область, Болградський район, с.Владичень, вул.Центральна (колишня Ленина),15 (а.с.13).

За правилами пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 372 Цивільного кодексу України, в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, якщо один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 Сімейного кодексу України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007р. N 11 ( далі Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п.23,24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що перебуває в третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до п.30 Постанови рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.

Також суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що в процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 Сімейного кодексу України.

Таким, чином, суд дійшов висновку, що спірний будинок, розташований за адресою: Одеська область, Болградський район, с.Владичень, вул.Центральна,15 - є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, враховуючи, що він був набутий позивачем і відповідачем в період перебування сторін у сумісному шлюбі під час ведення спільного господарства, тому є обґрунтовані підстави визнати, що він є спільним майном подружжя, та підлягає розподіленню, виходячи з правил рівності часток - по 1 / 2 частині кожному з подружжя, оскільки інших відомостей суду надано не було, а також враховуючи наступне.

Відповідно до положень ч.1ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав відповідно до п.1ч.2ст.16 ЦК України, є визнання права.

Позивач звернулася до суду за захистом свого права власності на частку у спільному майні подружжя, яке підлягає захисту виходячи з наданих суду відомостей, підкріплених доказами за відсутності заперечень з боку відповідача та відомостей, що визнанням права позивача на 1 / 2 частку майна, що є сумісною власністю подружжя, будуть порушені права третіх осіб.

Тому, оцінивши надані докази в їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, а саме: стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, які складаються, в даному випадку, з судового збору в розмірі 640грн., сплачених, згідно квитанції позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст.12,13,76,77,78,80,81,259,265,273,280,289,354 ЦПК України, ст.ст.60,69,70, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст.15,16 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності - задовольнити в повному обсязі.

Визнати житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Болградський район, с.Владичень, вул.Центральна,15, - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Скасувати право власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на 1 / 2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, що розташовані за адресою: Одеська область, Болградський район, с.Владичень, вул.Центральна,15.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_1, виданий 11.05.2013р. Болградським РС РУДМС України в Одеській області, ІПН НОМЕР_2), - право власності на 1 / 2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, що розташовані за адресою: Одеська область, Болградський район, с.Владичень, вул.Центральна,15, як на таке майно, що було набуте нею у порядку поділу майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_2), судові витрати в розмірі 640 ( шістсот сорок) гривень.

Повний текст рішення складений 23.02.2018 року.

Заочне рішення суду може бути переглянуте Болградським районним судом Одеської області за заявою відповідача, яка подається відповідно до вимог ст.285 ЦПК України до канцелярії суду особисто відповідачем чи його представником, або надсилається ними поштою на адресу суду.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки) повністю або частково шляхом подання до апеляційного суду Одеської області апеляційної скарги у письмовій формі з дотриманням вимог ст.356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В.Кравцова