ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 645/1883/15-ц

провадження № 61-13401св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», подану його представником Сокуренко НаталієюВікторівною, на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року, ухвалене у складі судді Горпинич О. В., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Трішкової І. Ю., Кірсанової Л. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулось із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного сторонами договору від 14 травня 2008 року ОСОБА_4 отримав від Закритого акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ЗАТ «Акцент-Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (ПАТ «Акцент-Банк»), кредит у сумі 5 000 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 24 процентів річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Вказувало, що у зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 18 січня 2015 року має заборгованість у сумі 35 163,72 грн.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Акцент-Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову вказував, що відповідно до умов, викладених у заяві від 14 травня 2008 року, довідки про стандартні умови кредитування ПАТ «Акцент-Банк» та орієнтовану сукупну вартість Саsh-кредиту, він отримав кредит у сумі 5 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом строком на 12 місяців.

Пунктом 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг і Правил користування платіжною картою визначено, що договір діє до моменту належного виконання сторонами зобов'язань. Але банком надано в суд інший варіант Умов та Правил надання банківських послуг, згідно пункту 9.12 якого договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання.

Вважав, що Умови та Правила надання банківських послуг та Правила користування платіжною картою не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами договору від 14 травня 2008 року, оскільки банк навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

За таких обставин просив визнати недійсним договір, укладений шляхом підписання заяви від 14 травня 2008 року між ним та ЗАТ «Акцент-Банк».

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Акцент-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що з лютого 2009 року відповідач припинив виконувати зобов'язання щодо сплати кредиту, процентів і комісії за договором, у зв'язку з чим право на стягнення заборгованості у банку виникло у 2012 році, а з позовом до суду він звернувся у березні 2015 року. Тому суд дійшов висновку про застосування наслідків спливу позовної давності і, як наслідок, відмовив у задоволенні позову.

Залишаючи без задоволення зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме навмисного введення банком в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ «Акцент-Банк», рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін судове рішення, апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені докази, дана їм належна оцінка, правильно встановлено природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює, та ухвалено судове рішення, яке відповідає вимогам статей 11, 60, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судового рішення.

У травні 2016 року представник ПАТ «Акцент-Банк» Сокуренко Н. В. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі зазначила, що правовідносини між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_4 за кредитним договором від 4 травня 2008 року є дійсними, жодна сторона не заявляла про їх припинення у встановленому законом порядку, заборгованість за договором не погашена. Судами не враховано, що згідно статті 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином, у зв'язку з чим суди дійшли помилкового висновку про закінчення строку виконання зобов'язання у 2009 році.

Вказує, що суди невірно встановили обставини справи та дійшли необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності.

Доводів щодо незаконності судових рішень у частині вирішення зустрічного позву касаційна скарга не містить.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 27 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що між сторонами 14 травня 2008 року укладено договір позики «Швидка готівка», відповідно до умов якого відповідачу видано кредитну карту з встановленим лімітом 5 000 грн.

Договір складається із заяви позичальника, тарифів надання кредиту, умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною картою.

Суди встановили, що під вказаними документами (Правилами і Умовами, Тарифами), які визначають розмір процентів, штрафів, пені, строк дії договору, а також строки платежів за кредитом, позичальник ОСОБА_4 не підписувався.

Пунктом 3.1.4 Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що строк дії карки швидкого випуску подовженню не підлягає.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, при вирішенні первісного позову виходив з того, що останній платіж за кредитним договором відповідачем здійснений 6 січня 2009 року, а із позовом банк звернувся у березні 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування наслідків якої заявляв відповідач.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до статей 526, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судами попередніх інстанцій не встановлено строку дії платіжної карти ОСОБА_4, якому відповідає кінцевий строк повернення кредитних коштів, і, як наслідок, початку перебігу позовної давності, у зв'язку з чим висновок щодо пропущення ПАТ «Акцент-Банк» позовної давності є передчасним.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 виклала правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не надано оцінки наявним у справі доказам та не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення не можна вважати законними і обґрунтованими, тому відповідно до статті 411 ЦПК України судові рішенні в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості підлягають скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить врахувати викладене, встановити строк дії платіжної карти ОСОБА_4, додержання строків внесення боржником кожного періодичного платежу та відповідні наслідки, встановити дійсний розмір заборгованості ОСОБА_4 з урахуванням відсутності у кредитора права на отримання передбачених договором процентів після спливу визначеного договором строку кредитування, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Оскільки касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності судових рішень в частині вирішення позовних вимогОСОБА_4 до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання кредитного договору недійсним і порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судових рішень, та неправильне застосування норм матеріального права не виявлено, відповідно до положень 400 ЦПК України судові рішення, ухвалені у цій частині, касаційний суд залишає без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції

У іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик