Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 349/554/16-ц

провадження № 61-28198св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - адвокат ОСОБА_7,

третя особа - Черченська сільська рада Рогатинського району Івано-Франківської області,

представник третьої особи - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області у складі судді Могили Р. Г. від 21 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Горблянського Я. Д., Малєєва А. Ю. від 14 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - Черченська сільська рада Рогатинського району Івано-Франківської області (далі - Черченська сільська рада), про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що в грудні 2015 року його сусідка ОСОБА_6 у порушення рішення Черченської сільської ради від 23 жовтня 2015 року, яким затверджено акт комісії про встановлення меж земельних ділянок суміжних землекористувачів від 06 жовтня 2015 року, знищила межові знаки та самовільно зайняла частину його земельної ділянки шляхом встановлення огорожі із дерев'яних стовпів та металевої сітки. 11 грудня 2015 року земельною комісією Черченської сільської ради було складено акт про порушення ОСОБА_6 земельного законодавства та схему до нього, де зафіксовано факт знищення межового знака та самовільного зайняття земельної ділянки ОСОБА_4 шириною 2,5 м у нижній частині та 2 м у верхній частині. Вказаний акт комісії був затверджений рішенням сесії сільської ради від 25 грудня 2015 року. Також виконавчим комітетом Черченської сільської ради 17 грудня 2015 року ОСОБА_6 надіслано припис щодо усунення порушення земельного законодавства шляхом знесення огорожі та відновлення межового знаку відповідно до рішення Черченської сільської ради від 23 жовтня 2015 року. Однак вимоги виконавчого комітету відповідач не виконала, на його усні звернення не реагує. Вважає дії відповідача неправомірними та такими, що порушують його право користування частиною земельної ділянки.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинної огорожі по всій довжині - 81,4 м, яка встановлена на його земельній ділянці; зобов'язати ОСОБА_6 відновити межі земельних ділянок згідно рішення Черченської сільської ради від 23 жовтня 2015 року та акта і схеми від 06 жовтня 2015 року.

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 земельною ділянкою, що розташована на АДРЕСА_1 шляхом демонтажу встановленої нею огорожі з стовпів дерев'яних опорних та металевої сітки. Зобов'язано ОСОБА_6 відновити за власний рахунок межовий знак у вигляді одного опорного дерев'яного стовпа, місце розташування якого затверджене актом комісії Черченської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області від 06 жовтня 2015 року, який затверджений рішенням двадцять п'ятої сесії шостого скликання Черченської сільської ради від 23 жовтня 2015 року та не чинити перешкоди ОСОБА_4 в користуванні земельною ділянкою, що розташована на АДРЕСА_1.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач самовільно зайняла частину земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача, що свідчить про порушення його прав, які підлягають захисту шляхом відновлення становища, яке існувало до такого порушення.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У серпні 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи, належної оцінки її запереченням не надали та не врахували, що у законному постійному та безперервному землекористуванні відповідача знаходилася земельна ділянка площею 0,48 га. Проте, Черченська сільська рада, прийнявши 27 січня 2015 року рішення «Про затвердження акту комісії» фактично вилучила у неї із законного землекористування земельну ділянку площею 0,04 га і передала її суміжному землекористувачу - ОСОБА_4, чим порушила права відповідача як землекористувача спірної земельної ділянки.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 до касаційного суду подав заперечення на касаційну скаргу, у яких, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень, просить касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що рішенням дев'ятнадцятої сесії п'ятого демократичного скликання Черченської сільської ради від 29 грудня 1993 року ОСОБА_4 було передано земельну ділянку загальною площею 0,66 га, в тому числі для обслуговування житлового будинку 0,18 га, для ведення підсобного господарства - 0,48 га; ОСОБА_6 - загальною площею 0,60 га, в тому числі для обслуговування житлового будинку 0,08 га, для ведення підсобного господарства - 0,52 га, що розташовані на вул. Гайок у с. Черче Рогатинського району Івано-Франківської області.

Рішенням двадцять дев'ятої сесії шостого скликання Черченської сільської ради від 23 жовтня 2015 року затверджено акт комісії від 06 жовтня 2015 року щодо встановлення меж земельної ділянки між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Згідно акта комісії Черченської сільської ради від 11 грудня 2015 року про порушення земельного законодавства землекористувач ОСОБА_6, не погоджуючись із указаним рішенням Черченської сільської ради, знищила межовий знак, самовільно зайняла земельну ділянку ОСОБА_4 шириною 2,5 м в нижній частині та 2 м у верхній частині, та встановила огорожу з стовпів дерев'яних опорних та металевої сітки.

17 грудня 2015 року виконавчий комітет Черченської сільської ради виніс припис, яким зобов'язав ОСОБА_6 в п'ятиденний строк демонтувати самовільно встановлену нею огорожу та встановити огорожу відповідно до рішення двадцять дев'ятої сесії шостого скликання Черченської сільської ради від 23 жовтня 2015 року.

ОСОБА_6 вимог припису не виконала.

Рішенням другої сесії сьомого скликання Черченської сільської ради від 25 грудня 2015 року затверджено акт комісії щодо порушення ОСОБА_6 норм чинного земельного законодавства, яке виразилось у знищенні межового знаку, самовільного зайняття земельної ділянки ОСОБА_4 та встановлення огорожі.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Згідно з частинами другою, третьою статті 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали в їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідають вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 21 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило