Справа № 461/5318/17 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/6612/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Міністерства юстиції України, про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Міністерства юстиції України, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, який в подальшому уточнила(т.1 а.с.58-59) та в якому просила:

-стягнути з ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області матеріальну шкоду на користь позивача ОСОБА_2 в розмірі 2815,40 грн.;

-стягнути з Головного територіального управління юстиції у Львівській області на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 1000,00 грн.;

-стягнути з ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 80000,00 грн.;

-стягнути з Головного територіального управління юстиції у Львівській області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.;

-стягнути з Головного територіального управління юстиції у Львівській області вартість ліків у розмірі 426,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 21.07.2017 року їй стало відомо про те, що 23.06.2017 року на належне їй на праві спільної власності майно, а саме: на квартиру №6, на вул. Чупринки, 99 у м.Львові, без будь-якого повідомлення та скерування процесуальних документів, старшим державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби м.Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 накладено арешт. Стверджує, що внаслідок протиправних дій державного виконавця їй завдано матеріальну та моральну шкоду. Просила позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області в особі старшого державного виконавця Борського Р.М., за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Міністерства юстиції України про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року оскаржила позивач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права. Вважає, що судом першої інстанції в рішенні умисно змінено зміст представлених документів, наданих пояснень, зокрема присутнього в засіданні представника відповідача ОСОБА_3 відділу ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_4 Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачами порушено права позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є співвласником квартири за адресою м.Львів вул.Генерала Чупринки,99/6. Вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та членам її сім'ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру №208509 від 04 вересня 1996р.(т.1 а.с.155).

19 травня 2016р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 видано виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 18828,97 грн., які є його боргом за кредитним договором б/н від 09.12.2010р., укладеного із ПАТ «КБ «Приватбанк»(т.1 а.с.179).

23 серпня 2016р. державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львова ОСОБА_8 відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого напису №4136 виданого 19.05.2016р. Дніпропетровським нотаріальним округом про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ» «Приватбанк» 18828,97 грн.(т.1 а.с.138).

У даному виконавчому провадженні ВП №51918146, сторонами є стягувач - ПАТ КБ «Приватбанк» та боржник ОСОБА_6

Постановою державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львова ОСОБА_8 від 23.08.2016 року накладено арешт в межах суми боргу на квартиру АДРЕСА_1(т.1 а.с.137).

Як вбачається із Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно(номер запису про обтяження: 21086354) 23.06.2017р. державним реєстратором ОСОБА_4(ОСОБА_3 ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області) було внесено запис щодо арешту нерухомого майна. Особа, майна/права якої обтяжуються : ОСОБА_6. Обтяжувач: ОСОБА_3 ВДВС м.Львів(т.1 а.с.140).

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

У пункті 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи" державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах роз'яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження", а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про державну виконавчу службу" та ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Враховуючи вищенаведені норми, колегія суддів вважає, що при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України "Про державну виконавчу службу".

Таким чином, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Аналіз указаних положень чинного законодавства, дає підстави для висновку про те, що указані положення можливо застосувати лише у випадку встановлення протиправної поведінки та/або неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень або посадовими особами цих органів при здійсненні ними своїх повноважень.

Тобто, при вирішенні справи в даній категорії спорів із застосуванням положень указаних позивачами норм матеріального права щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди необхідним є встановлення на підставі належних та допустимих доказів, наданих сторонами, указаних вище обставин.

В матеріалах справи відсутні докази того, що вище зазначені дії державного виконавця в установленому законом порядку були оскаржені та постановлено судове рішення щодо правомірності чи неправомірності таких дій державного виконавця.

В той же час, постановою начальника ОСОБА_3 ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_9 від 30.03.2018р., при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень при примусовому виконанні виконавчого напису №4136 виданого 19.05.2016р. Дніпропетровським нотаріальним округом про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «КБ» «Приватбанк» 18828,97 грн., встановлено, що Постанова №51918146 про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 23.08.2016р. не суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження»(т.1 а.с.200-202).

Стороною позивача не подано до суду доказів про те, що вище згадана постанова начальника ОСОБА_3 ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_9 від 30.03.2018р. оскаржувалась, а відтак така є у законній силі.

В матеріалах справи також відсутні будь-які докази про оскарження вищезгаданих дій державного виконавця в судовому порядку та про наявність відповідних судових рішень, які набрали законної сили, про визнання цих дій державного виконавця протиправними чи неправомірними.

Відтак, у суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення матеріальної та моральної шкоди ніби-то заподіяної позивачці діями державного виконавця.

Доводи апеляційної скарги є тотожними з доводами позовних вимог і не спростовують правильності висновків суду, тому не дають підстав для її задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_10