Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 755/1226/17-ц

провадження № 61-1677св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

правонаступники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року у складі судді Астахової О. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Поливача Л. Д., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 17 грудня 2014 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_8 договір довічного утримання, за умовами якого передала у власність відповідача квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_8 зобов'язувався утримувати довічно ОСОБА_4, для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності сплачувати їй грошові кошти у сумі 1 000,00 грн, на які вона буде самостійно забезпечувати себе харчуванням, одягом та необхідною допомогою, включаючи медичну. Крім того, відповідач зобов'язувався надавати позивачу безготівковим переказом чи готівкою кошти на оплату комунальних послуг. Проте ОСОБА_8 неналежно виконує взяті на себе зобов'язання за договором довічного утримання, за період з січня до травня 2015 року та у грудні 2016 року не сплачував грошове утримання, з червня 2015 року до листопада 2016 року сплачував кошти не в повному обсязі; не надає позивачу кошти на оплату комунальних послуг; у лютому 2015 та у лютому 2016 року не сплатив інфляційні втрати відповідно до умов договору. Крім того, відповідач не цікавиться життям позивача, не телефонує та не навідує її за місцем проживання, формально виконує договір.

Посилаючись на зазначені обставини та втрату ОСОБА_4 довіри до відповідача представник позивач просив розірвати договір довічного утримання та визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року позов задоволено. Розірвано договір довічного утримання від 17 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріально, зареєстрований у реєстрі за номером 275. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_8 у дохід держави відшкодування судового збору у сумі 640,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач з червня 2015 року до листопада 2016 року сплачував ОСОБА_4 щомісячне грошове утримання у меншому розмірі, ніж визначено умовами договору та не надавав кошти на оплату комунальних послуг. Суд зазначив, що ОСОБА_8 на власний розсуд здійснював оплату комунальних послуг безпосереднього на рахунок балансоутримувача, що не відповідає умовами договору довічного утримання та у 2014-2016 роках не проводив індексацію грошового утримання з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за попередній рік. Крім того, позивач у віці 94 років за станом здоров'я не може забезпечувати себе продуктами харчування та ліками, проте відповідач не вчиняв будь-яких дій для задоволення таких її потреб, у зв'язку з чим у ОСОБА_4 виникла необхідність укласти договори з іншими особами для закупівлі продуктів харчування, ліків, супроводу під час прогулянок та відвідання медичних закладів, готування їжі та прибиранням житла, контролю за прийомом ліків та стану здоров'я. Також, вирішуючи спір суд виходив з того, що з 01 червня 2017 року ОСОБА_4 просила відповідача не перераховувати їй грошове утримання; зазначала, що подальше існування договору довічного утримання неможливе, оскільки між сторонами втрачені довірчі відносини.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання договору довічного утримання та визнання за позивачем права власності на квартиру є правильним, оскільки відповідач не надав доказів належного виконання ним зобов'язань за цим договором щодо утримання позивача.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах.

28 грудня 2017 року ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_9 подали касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що з червня 2015 року до листопада 2016 року ОСОБА_4 недоотримала грошове утримання у розмірі по 5 грн щомісяця, оскільки при переказі коштів з одного банку, у якому має рахунок відповідач, на відкритий у іншому банку рахунок позивача утримувалась банківська комісія, про яку при здійсненні платежів йому не було відомо. Також ОСОБА_8 зазначає, що має переплату за грошовим утриманням, сплаченим на користь ОСОБА_4 Крім того, вважає, що не допускав прострочення чи недоплату за комунальні послуги, що несвоєчасна сплата ним інфляційних втрат не є істотним порушенням умов договору.

Ухвалою Верхового Суду від 05 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9, витребувано із суду першої інстанції справу № 755/1226/17-ц, зупинено виконання ухвалених у справі судових рішень до закінчення касаційного провадження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 248 ЦПК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

05 лютого 2018 року ОСОБА_6, який за життя ОСОБА_4 здійснював представництво її інтересів у суді, подав до суду касаційної інстанції відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_8, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, зупинено до залучення до участі в справі правонаступників ОСОБА_4

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року поновлено касаційне провадження, до участі в справі залучені ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 як процесуальні правонаступники позивача.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 17 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено договір довічного утримання (далі - договір довічного утримання), відповідно до пунктів 1 та 12 якого позивач передала у власність відповідача належну їй квартиру АДРЕСА_1, залишивши за собою довічне право на проживання у квартирі.

Відповідно до пункту 7 договору довічного утримання ОСОБА_8 зобов'язувався забезпечувати ОСОБА_4 утриманням довічно, сторони визначили, що таке утримання має грошовий еквівалент і оцінюється як матеріальне забезпечення у розмірі 1 000,00 грн щомісяця, що підлягає сплаті шляхом банківського або поштового переказу або готівкою під розписку. Крім того, набувач зобов'язувався щомісяця сплачувати (відшкодовувати) відчужувачу квартири вартість комунальних послуг шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку, та здійснити поховання ОСОБА_4 після її смерті, або компенсувати такі витрати особі, яка здійснить поховання.

У пункті 8 договору довічного утримання сторони передбачили, що сума грошового утримання підлягає індексації та нараховується щорічно у лютому чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляцій споживчих цін.

Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до пункту 1 частини першою статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Згідно з частиною першою статті 756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане.

Вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про розірвання договору довічного утримання, оскільки відповідач не надав доказів належного виконання ним своїх обов'язків, передбачених пунктами 7 та 8 договору довічного утримання, зокрема, щодо сплати у повному обсязі матеріального утримання, надання позивачу у будь-який спосіб коштів для оплати комунальних послуг та відшкодування інфляційних втрат.

Безпідставними є доводи касаційної скарги стосовно належного виконання зобов'язань за договором довічного утримання, оскільки зазначені обставини досліджувались судами попередніх інстанцій та їм надана оцінка, а суд касаційної інстанції, з огляду на статтю 400 ЦПК України не здійснює переоцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що законом не передбачено індексацію матеріального забезпечення за договором довічного утримання, є безпідставним, оскільки така індексація передбачена статтею 751 ЦК України.

Посилання у касаційній скарзі на пункт 8 договору довічного утримання, яким передбачено, що несвоєчасна сплата індексації не є порушенням істотних умов договору, не заслуговує на увагу, оскільки зазначена умова договору не звільняє відповідача від виконання зобов'язань щодо індексації матеріального забезпечення.

Твердження ОСОБА_8, що невиконання ним зобов'язань за договором довічного утримання мало місце у результаті недобросовісних дій ОСОБА_4, не відповідає фактичним обставинам справи та є неприйнятним, оскільки з огляду на статтю 755 ЦК України невиконання або неналежне виконання набувачем своїх обов'язків за договором довічного утримання може бути підставою для розірвання такого договору незалежно від вини набувача.

Решта доводів касаційної скарги були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні фактичних обставин справи були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин касаційна скаргу підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2018 року зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання (дію) цих судових рішень.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання (дію) рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Мартєв

В. С. Висоцька

С. П. Штелик