АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1796/18Головуючий по 1 інстанції Опалинська О.П.
Категорія: 27 Доповідач в апеляційній інстанції Сіренко Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року

м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісова Т.Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

особа, яка звернулася з апеляційною скаргою - ОСОБА_6;

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2017 року у складі судді Опалинської О.П.,:

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до суду до ОСОБА_6 про стягнення богу за договором позики.

Зазначав, що у вересні 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики коштів, згідно якого відповідач отримала від нього кошти в сумі 1500 доларів США.

ОСОБА_5 неодноразово надсилав ОСОБА_6 листи поштою з вимогою повернути кошти, однак вона від отримання листів відмовлялася.

3 березня 2017 року позивач особисто, в присутності свідків, вручив безпосередньо відповідачу вимогу про повернення боргу, однак остання відмовилася підписати отримання такої вимоги.

В подальшому ним знову було направлено лист відповідачу з вимогою повернути борг, однак ОСОБА_6 добровільно виконати свої зобов'язання відмовляється.

ОСОБА_5, уточнивши позовні вимоги, остаточно просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь борг за договором позики в сумі 1500 дол. США, що в національній валюті згідно курсу складає 40200 грн., а також судові витрати в сумі 640 грн. за сплату судового збору та витрати на оплату правової допомоги в сумі 3000 грн.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 борг за договором позики в сумі 40200 грн., 640 грн. понесених ним судових витрат та 3000 грн. витрат на оплату правової допомоги, а всього 43840 грн.

Рішення суду вмотивоване тим, що між сторонами укладено договір позики, однак належних та допустимих доказів на підтвердження погашення заборгованості, доказів правомірності відмови у здійсненні такої виплати позивачу відповідачем надано не було.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 6 вересня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2017 року відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2017 року та постановити нове рішення, яким у задоволення позову ОСОБА_5 відмовити; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати по оплаті судового збору за подачу заяви про перегляд заочного рішення (352,40 грн.) та апеляційної скарги (960 грн.).

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не дослідив розписки, які наявні в матеріалах справи, а відповідно і не виявив їх справжню правову природу.

Оскільки розписки, що містяться в матеріалах справи не містять умов отримання відповідачем в борг грошей у ОСОБА_5, із зобов'язанням їх повернення, а також дати отримання коштів, тому, на думку скаржника, не можна в конкретному випадку говорити про укладення між сторонами договору позики.

Також ОСОБА_6 не погоджується із стягненням з неї на користь ОСОБА_5 витрат на правову допомогу, оскільки договір про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом було укладено 2 травня 2017 року, а позовна заява, за складання якої було стягнуто з відповідача на користь позивача 1500 грн., була подана до суду 31 березня 2017 року, тобто за місяць до дня укладення договору про надання правової допомоги.

З цього приводу відсутній договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт в яких містилися б відомості про вид, предмет та час, що були затрачені адвокатом за надання юридичних консультацій позивачу за які з відповідача судовим рішенням було стягнуто 500 грн.

Скаржник також зазначає, що при здійсненні розрахунку компенсації витрат на правову допомогу було допущено математичну помилку та даний розрахунок не відповідає чинному законодавству.

На час розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копій розписок ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 1000 доларів США та в розмірі 500 доларів США (а.с. 6,7).

28 лютого 2017 року ОСОБА_5 засобами поштового зв'язку надіслав ОСОБА_6 вимогу повернути кошти в розмірі 1500 дол. США до 30 березня 2017 року (а.с. 8-9). На даній вимозі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 своїми підписами засвідчили, що дана вимога була вручена адресату 3 березня 2017 року, але відповідач від підпису про отримання вимоги відмовилась (а.с.8).

У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Дане узгоджується з правовими позиціями викладеними у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

З копій розписок, що були надані позивачем для підтвердження наявності боргу у ОСОБА_6 перед ОСОБА_5, не вбачається дати складання даних розписок та зазначення, що грошові кошти були отримані в борг чи зобов'язання повернути отримані кошти.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при розгляді даної справи прийшов до помилково висновку, що дані розписки за своєю природою є договорами позики, оскільки не містять умов отримання позичальником у борг грошей та зобов'язання їх повернути, а тому не створюють для відповідача правових наслідків.

З огляду на вищезазначене вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_6 боргу за договором позики в сумі 1500 дол. США не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не доведено факту укладення між сторонами договору позики, а спірні розписки можуть свідчити про наявність між сторонами інших правових відносин, ніж визначених договором позики, на що і посилається відповідач, заперечуючи проти позову.

Згідно правил пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Зі змісту статті 133 ЦПК України вбачається, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Тому, не вбачається підстав для перегляду рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу та витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви, оскільки в даній частині рішення суду першої інстанції підлягає до скасування, у зв'язку з відмовою в позові.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає до задоволення, заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2017 року - до скасування з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Пунктом 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В зв'язку із задоволенням апеляційної скарги, до стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 підлягають понесені нею судові витрати у розмірі 1312,40 грн. (за сплату судового збору при подачі апеляційної скарги - 960 грн. та за сплату судового збору при подачі заяви про перегляд заочного рішення - 352,40 грн.).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2017 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати у розмірі 1312,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова