Постанова

Іменем України

17 вересня 2018 року

м. Харків

справа №642/340/18

провадження № 22-ц/790/3898/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Сащенка І.С., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Шрамко Л.Л.,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 24 лютого 1990 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2014 року. 22 квітня 2005 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3 набули право власності на 77/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2. Посилаючись на те, що вказане нерухоме майно було придбано ОСОБА_2 за спільні кошти у період шлюбу, ОСОБА_1 просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на ? частину від 77/200 частини будинку АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки було придбано нею за кошти, отримані від продажу іншого нерухомого майна, яке належало їй на праві особистої власності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ним позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначив, що спірне нерухоме майно було придбано за спільні кошти під час шлюбу, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для його поділу між подружжям.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 24 лютого 1990 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2014 року, мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі виданого 14 травня 1999 року органом приватизації житлового фонду Харківського науково-дослідного інституту технології машинобудування свідоцтва ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належало на праві власності по ? частині квартири АДРЕСА_1. Інша ? частина вказаної квартири належала батькам ОСОБА_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_6

08 лютого 2005 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 на 1/8 частину вищевказаного нерухомого майна.

21 квітня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В., договір купівлі-продажу, відповідно до якого останні продали належні їм відповідно 3/8 та ? частини квартири АДРЕСА_1. Згідно з п. 3 договору цей продаж вчинено за 133975 грн.

Наступного дня, 22 квітня 2005 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В. договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останні набули право власності на 77/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2. Вартість нерухомого майна, що є предметом договору визначено сторонами у 83325 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно, хоча і придбано в період шлюбу сторін, не є спільною особистою власністю подружжя, а тому не підлягає поділу між ними, оскільки придбано за кошти, які належали особисто одному із подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктами 1-3 ч.1 ст.57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; або набуте за кошти, які належали їй, йому, особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи майно об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти, або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України)

Встановивши, що 21 квітня 2005 року ОСОБА_2 було відчужено належне їй на праві особистої власності нерухоме майно вартістю 50240 грн., а наступного дня придбано частину спірного житлового будинку вартістю 41662 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що 77/200 частин житлового будинку АДРЕСА_2 не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у зв'язку з чим поділу між ними не підлягає.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя позивачем не надано і матеріали справи не містять.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді І.С. Сащенко

О.Ю. Тичкова