Справа № 141/1136/17
Провадження № 22-ц/772/1881/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Лисак О. І.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 рокуСправа № 141/1136/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Марчук В.С.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Кошланівська сільська рада Оратівського району Вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 03 липня 2018 року, ухвалене у приміщенні Оратівського районного суду Вінницької області (головуючий суддя Лисак О.І.), дата складення повного судового рішення невідома,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Кошланівська сільська рада Оратівського району Вінницької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кошланівська сільська рада Оратівського району Вінницької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад 6 місяців.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно договору купівлі - продажу від 17 травня 1978 року, посвідченого Кошланівською сільською радою народних депутатів Оратівського району Вінницької області (на даний час Кошланівська сільська рада Оратівського району Вінницької області) йому - ОСОБА_3. належить на праві власності житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1

В даному будинку позивач зареєстрований з часу придбання цього будинку та постійно в ньому проживає до цього часу.

За даною адресою окрім позивача також зареєстровані його діти, а саме: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач у справі).

Проте, ОСОБА_4, будучи зареєстрованим у житловому будинку позивача АДРЕСА_1, на протязі 20 років в цьому будинку не проживає, ніякої участі в обслуговуванні та ремонті будинку, господарських будівель і споруд не приймає, до будинку роками не появляється, з позивачем не спілкується.

Факт не проживання ОСОБА_4 в будинку позивача підтверджується комісійним актом Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області від 08.11.2017 року.

В червні-липні 2017 року позивач звернувся до ОСОБА_4 з проханням щоб він знявся з обліку за адресою: АДРЕСА_1 оскільки має намір подарувати свій будинок доньці ОСОБА_5, але йому було відмовлено та висунуто вимогу про те, що відповідач має право проживати в цьому будинку і розпоряджатися ним.

Будучи зареєстрованим в будинку відповідач чинить позивачу перешкоди у здійсненні права власності на будинок, оскільки жодного разу не сплатив комунальні послуги, не допомагає робити ремонт в будинку, не приходить та не навідується до садиби протягом 20 років, з позивачем не спілкується.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 03 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені повністю.

Визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, сплачений судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень 00 копійок)

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановивши, що відповідач ОСОБА_4 більше 20 років, тобто після розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_6 та матір'ю відповідача у 1984 році, та на момент звернення до суду з цим позовом у листопада 2017 року у спірному будинку як член сім'ї позивача не проживав, суд дійшов висновку, що права позивача як власника будинку порушені з боку відповідача і відновлення порушеного права можливе усуненням перешкод в користуванні та розпорядженні позивачем належним йому житловим будинком, а саме шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 Посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки будинок по АДРЕСА_1 був придбаний в той час, коли позивач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з матір'ю відповідача - ОСОБА_7, а тому згідно СК України він є спільною сумісною власністю подружжя, отже, вимога до нього повинна подаватись обома співвласниками будинку. Також спірний будинок не зареєстрований в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому позивач не є єдино осібним та повноцінним власником будинку. Крім цього, вважає, що акт від 08.11.2017 року не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки він оформлений не належним чином та незрозуміло якими вихідними даними вони керувалися.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, яке просив залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_9, а також представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області у судове засідання не з'явилися, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Статтею 351 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, а тому Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд переконаний, що оскаржуване судове рішення таким вимогам повністю відповідає.

Судом встановлено, що як вбачається з копії договору купівлі-продажу будинку від 17.05.1978 року позивач ОСОБА_3 купив у ОСОБА_10 житловий будинок , що знаходиться в с. Дібровинці Іллінецького району Вінницької області. Вказаний договір було нотаріально посвідчено 17.05.1978 року виконавчим комітетом Кошланівської сільської Ради депутатів трудящихся Іллінецького району Вінницької області та зареєстровано в книзі для записів нотаріальних дій під №42.

З акту від 08.11.2017 року, складеного комісією в складі Кошланівського сільського голови, секретаря цієї сільської ради та депутата ради, вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на протязі більше двадцяти років в житловому будинку АДРЕСА_1 не проживає.

Згідно довідки Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області № 483 від 08.11.2017 року, в будинку АДРЕСА_1, власником якого являється ОСОБА_3, зареєстровані ОСОБА_3 - голова двору, його донька - ОСОБА_5 та його син - ОСОБА_4.

Як вбачається з довідки Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області № 25 від 23.01.2018 року, згідно запису в погосподарській книзі №3 особовий рахунок НОМЕР_4 виконавчого комітету Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області за 1977-1979 роки власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3.

З довідки Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області № 27 від 23.01.2018 року вбачається, що договір купівлі-продажу житлового будинку в с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 від 17.05.1978 року дійсно зареєстрований в Книзі нотаріальних дій Кошланівської сільської ради за реєстром №42 від 17.05.1978 року.

Згідно довідки Кошланівської сільської ради Оратівського району Вінницької області № 484 від 08.11.2017 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 дійсно зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_6 з дня народження по даний час.

З копії акту добровільного розподілу майна між ОСОБА_3 і ОСОБА_13 від 06.07.1994 року вбачається, що при поділі майна ОСОБА_3 залишено житловий будинок 8х10м з верандою, сараєм та літньою кухнею.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01.03.2002 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 є донькою ОСОБА_3, матір'ю її є ОСОБА_14.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 11.10.1979 року вбачається, що відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8 Батьком його є ОСОБА_6, матір'ю є ОСОБА_15.

З повторного свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 21.11.2008 року вбачається, що шлюб між чоловіком ОСОБА_3 та дружиною ОСОБА_7 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №24, після реєстрації розірвання шлюбу присвоюються прізвища: йому - ОСОБА_7, їй - ОСОБА_13.

З письмових свідчень ОСОБА_16 та ОСОБА_17 від 17.11.2017 року, вбачається, що ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_3 не проживає у вказаному будинку біля 20 років, з батьком не спілкується, ніякої допомоги не надає, не приймає участі в обслуговуванні та ремонті даного будинку, оплати за комунальні послуги не здійснює.

Таким, чином судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у вказаному будинку, однак не проживає в ньому більше двадцяти років, чим створює перешкоди в користуванні та розпорядженні позивачем належним йому житловим будинком.

При цьому місцевий суд не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо того, що вказаний договір купівлі-продажу від 17.05.1978 року не може вважатися підставою для набуття права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Так, згідно ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) (чинного на час укладення договору) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Судом встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу від 17.05.1978 року вимоги цивільного законодавства, чинного на той час, були дотримані, зокрема договір було нотаріально посвідчено 17.05.1978 року виконавчим комітетом Кошланівської сільської Ради депутатів трудящихся Іллінецького району Вінницької області та зареєстровано в книзі для записів нотаріальних дій під №42.

Також судом не прийняті до уваги заперечення відповідача щодо того, що у позивача відсутній технічний паспорт на вказаний будинок та відомості про власника не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказаний договір купівлі-продажу.

Так, закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року набрав чинності 03.08.2004 року, тобто після виникнення правовідносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Судом встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу від 17.05.1978 року вищевказані умови були дотримані.

Крім цього, встановлено, що під час розгляду справи Гайсинським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 19.04.2018 року за замовленням позивача ОСОБА_3 було виготовлено технічних паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1.

26.04.2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Липовецької районної державної адміністрації Козак Р.Л. за №40833554 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень , зокрема вирішено провести державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу№122107615 від 26.04.2018 року сформованого державним реєстратором прав на нерухоме майно Липовецької районної державної адміністрації Козак Р.Л. житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.1978 року.

З огляду на те, що в судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 та його право власності зареєстровано в державного реєстру речових прав на нерухоме майно, всі інші заперечення відповідача та його представника щодо позовних вимог суд першої інстанції не прийняв до уваги та вважає їх необґрунтованими.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки визнає, що суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Також місцевий суд правильно посилається у своєму рішенні на п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", згідно якого суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Також, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, суд розглядає справи на засадах змагальності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла.

Ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців.

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд першої інстанції також вірно посилається на рішення Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства», згідно яких поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв'язку з конкретним місцем.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких встановлених судом першої інстанції обставин справи, апеляційний суд переконаний, що встановивши, що відповідач ОСОБА_4 більше 20 років, тобто після розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_6 та матір'ю відповідача у 1984 році, та на момент звернення до суду з цим позовом у листопада 2017 року у спірному будинку як член сім'ї позивача не проживав, тому суд дійшов цілком правильного, законного та справедливого висновку, що права позивача як власника будинку порушені з боку відповідача і відновлення порушеного права можливе усуненням перешкод в користуванні та розпорядженні позивачем належним йому житловим будинком, а саме шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16.

Також місцевим судом правильно відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 про те, що оскільки будинок по АДРЕСА_1 був придбаний в той час, коли позивач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з матір'ю відповідача - ОСОБА_7, а тому згідно СК України він є спільною сумісною власністю подружжя, отже, вимога до нього повинна подаватись обома співвласниками будинку. Також спірний будинок не зареєстрований в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому позивач не є єдино осібним та повноцінним власником будинку.

Адже, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору купівлі-продажу від 17 травня 1978 року позивач ОСОБА_3 купив у ОСОБА_10 житловий будинок , що знаходиться в с. Дібровинці Іллінецького району Вінницької області. Вказаний договір було нотаріально посвідчено 17.05.1978 року виконавчим комітетом Кошланівської сільської Ради депутатів трудящихся Іллінецького району Вінницької області та зареєстровано в книзі для записів нотаріальних дій під №42.

Також як вбачається з матеріалів справи, зокрема згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу№122107615 від 26.04.2018 року сформованого державним реєстратором прав на нерухоме майно Липовецької районної державної адміністрації Козак Р.Л. житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.1978 року.

Крім цього, з матеріалів справи (а.с.14) вбачається, що 06 липня 1994 року складений акт добровільного розподілу майна між ОСОБА_3 і ОСОБА_13, згідно якого при добровільному розподілі майна подружжя свої частки одержали ОСОБА_3 - будинок з верандою, сарай і літню кухню та інше.

Також апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що на думку відповідача складений акт від 08.11.2017 року про його не проживання за вищевказаною адресою не може вважатися належним та допустимим доказом так як він оформлений не належним чином та незрозуміло якими вихідними даними вони керувалися.

Як вбачається з даного акту (а.с.9) він був складений у складі сільського голови, секретаря та депутата Кошланівської сільської ради та засвідчений їхніми підписами про те, що ОСОБА_4 на протязі більше 20 років в житловому будинку АДРЕСА_1 не проживає. Судом встановлено, що саме вони можуть підтвердити такий факт, оскільки вони самі проживають на території цієї сільської ради і у зв'язку з характером своїх повноважень знають про їх існування.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, висновків суду першої інстанції також не спростовують та не впливають на правильність ухваленого судового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у запереченні на позовну заяву та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76, 81, 133, 137, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 03 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.С. Марчук

Згідно з оригіналом: