Номер провадження: 22-ц/785/607/18
Номер справи місцевого суду: 2-1741/11
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2018 року м. Одеса

Справа № 2-1741/11

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Драганової Ю.С.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4;

- відповідачі - 1) ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7; 2) ОСОБА_8;

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою та виселення, позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, законними представниками якого є - ОСОБА_5 і ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою та виселення, заапеляційною скаргою ОСОБА_9 - представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Шенцевої О.П. 30 березня 2017 року,

встановив:

У листопаді 2004 р. ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просить: 1) усунути йому перешкоди у користуванні його власністю, а саме - квартирою АДРЕСА_1 (далі - Квартира) та гаражем, який знаходиться у дворі цього будинку; 2) вселити його у квартиру; 3) виселити ОСОБА_5 з квартири з усіма особами.

ОСОБА_10 свої вимоги обґрунтовує тим, що за договором купівлі-продажу від 12.09.1997 р. він став власником квартири. Відповідач самоправно вселився у квартиру, користується нею та гаражем. Добровільно звільнити квартиру та гараж відмовляється (Т. 1, а. с. 2 - 4).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2005 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.05.2006 р. (Т. 1, а. с. 213 - 214 зворотна сторона), позовні вимоги ОСОБА_10 були задоволено.

Виселено ОСОБА_5 з усіма проживаючими з ним особами з вказаної квартири та гаражу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира належить ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу. Гараж на подвір'ї було побудовано позивачем згідно відповідного дозволу. З 2001 р. квартира та гараж знаходиться у фактичному володінні відповідача, який перешкоджає позивачу здійснювати своє право власності (Т. 1, а. с. 105 - 106).

13.07.2006 р. Приморським відділом державної виконавчої служби зазначене рішення суду було виконано у примусовому порядку.

28.07.2009 р. ухвалою Київського районного суду м. Одеси (Т. 2, а. с. 153 - 153 зворотна сторона), яка була постановлена за результатами розгляду заяви ОСОБА_5 від 07.08.2006 р. про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами (Т. 2, а. с. 60), рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2005 р. скасовано у зв'язку із нововиявленими обставинами. Справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2009 р. справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси (Т. 2, а. с. 184 - 185).

07.10.2010 р. ОСОБА_10 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть від 08.10.2010 р. (Т. 2, а. с. 260).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.04.2011 р. провадження у справі закрито з підстав того, що правовідносини по справі не допускають правонаступництва (Т. 2, а. с. 273 - 274).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2012 р. допущено поворот виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2005 р.. Вселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у квартиру (Т. 2, а. с. 288 - 290).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.03.2013 р. (Т. 2, а. с. 318 - 320) апеляційну скаргу ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_4 задоволено. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.04.2011 р. скасовано. Справу направлено до Приморського районного суду м. Одеси для нового розгляду.

ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_10 успадкувала квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28.12.2013 р. (Т. 3, а. с. 16 - 17).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2014 р. ОСОБА_4 було залучено до участі у справі в якості правонаступника померлого ОСОБА_10 (Т. 3, а. с. 21).

21.03.2014 р. ОСОБА_4 виклала позовну заяву в новій редакції і просить усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_2) з квартири АДРЕСА_1, без надання їм іншого жилого приміщення.

У зв'язку із викладенням ОСОБА_4 позовної заяви у новій редакції, судом залучено до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_8 і ОСОБА_8, в інтересах яких діяли їхні законні представники - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а в якості третьої особи - Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради як орган опіки та піклування.

29.05.2014 р. за клопотанням представника позивачки цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_8, за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та виселення, об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_4 (Т. 3, а. с. 111 - 113, 122 - 124) до ОСОБА_8, ОСОБА_8, законними представниками якого є ОСОБА_5 і ОСОБА_6, за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та виселення (Т. 3, а. с. 169).

20.05.2016 р. (Т. 4, а. с. 94 - 97) ОСОБА_4 уточнила позов щодо квартири АДРЕСА_2 і в цій частині остаточно просить усунути їй перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_2), в інтересах яких діють ОСОБА_5, ОСОБА_6, із квартири АДРЕСА_2 без надання їм іншого житлового приміщення.

Свої уточнені позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що з 02.04.1977 р. вона та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час знаходження у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 17.03.1992 р. ними була придбана квартира АДРЕСА_3, а 10.11.1994 р. на підставі договорів купівлі-продажу від 10.11.1994 р. - квартира АДРЕСА_4.

12.09.1997 р., під час перебування у шлюбі, позивачка із ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_4 продали - ОСОБА_10, а 18.11.1997 р. на підставі договору дарування квартиру АДРЕСА_3 відчужили - ОСОБА_13.

12.04.2002 р. ОСОБА_4 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_13 успадкувала квартиру АДРЕСА_2, а після смерті 07.10.2010 р. ОСОБА_10 вона успадкувала квартиру АДРЕСА_4.

Однак, 29.04.2001 р. ОСОБА_5 самоправно шляхом зламу дверей вселився у спірних квартирах, а у подальшому вселив у них свою теперішню дружину - ОСОБА_6 та двох дітей - ОСОБА_8 та ОСОБА_8.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.02.2014 р., залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014 р., усунуто перешкоди у здійснені ОСОБА_4 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_2.

Проте, відповідачі до теперішнього часу без будь-яких законних підстав мешкають у належних їй квартирах, виселятися у добровільному порядку відмовляються, отже вона не має можливості користуватися належним їй майном (Т. 4, а. с. 94 - 97).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2017 р. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 (1998 р. н.) та ОСОБА_8 (2006 р. н.), в інтересах якого діють його законні представники - ОСОБА_5 і ОСОБА_6, з квартири АДРЕСА_4 без надання їм іншого жилого приміщення.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_8 та ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_2), в інтересах якого діють його законні представники ОСОБА_5 і ОСОБА_6, з квартири АДРЕСА_2 без надання їм іншого жилого приміщення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 02.04.1977 р. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уклали шлюб. 17.03.1992 р. і 10.11.1994 р. вони купили відповідно квартири АДРЕСА_1, у зв'язку із чим ці квартири стали їхньою спільною сумісною власністю.

Отже, з 17.03.1992 р. ОСОБА_5 набув права користування квартирою АДРЕСА_1 а з 10.11.1994 р. - квартирою АДРЕСА_11, як їхній співвласник.

12.09.1997 р. ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5 продали квартиру АДРЕСА_1., а 18.11.1997 р. - квартиру №7 у цьому ж будинку подарували - ОСОБА_13.

Отже, 12.09.1997 р. право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 припинилося, як і припинилися усі інші права, що з нього випливають, у тому числі право користування вказаною квартирою.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.02.2014 р., залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.11.2014 р., встановлені факти, які в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, є доведеними та не підлягають судовій оцінці.

Вказаними судовими рішеннями встановлений факт припинення права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_6 з 18.11.1997 р., у тому числі права користування цією квартирою. Встановлено, що після зміни власника квартири ОСОБА_5 права проживання у ній, з підстав передбачених законом (оренда, найом, тощо), не набув. Крім того, встановлено, що відповідачі не є та не були членами сім'ї власника вищевказаної квартири - ОСОБА_13.

За таких обставин, суд дійшов висновку, про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мають законних підстав проживати у належній ОСОБА_4 квартирі АДРЕСА_6 та підлягають виселенню.

Право проживання відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є похідним від права проживання їхніх батьків - відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не мають законних підстав мешкати у квартирі АДРЕСА_6, а тому підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення.

12.09.1997 р. ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5 продали квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_10, у зв'язку із чим право власності та користування цією квартирою у ОСОБА_5 припинилося.

Як вбачається із акту, який було складено мешканцями будинку АДРЕСА_1, після відчуження вказаної квартири, а саме - з зими 1997 р. до кінця весни 2001 р. у квартирах № 7 та № 8, які знаходяться у цьому будинку, ОСОБА_5 не мешкав.

У спірні квартири ОСОБА_5 вселився 29.04.2001 р. шляхом зламу вхідних дверей, що підтверджується актом огляду та опису майна, складеним ОСОБА_5 29.04.2001 р..

У судовому засіданні у якості свідка була допитана ОСОБА_14, яка пояснила, що ОСОБА_5 не припиняв мешкати у спірних квартирах навіть у той період, коли працював за кордоном, оскільки періодично вона його бачила у цих квартирах, а також те, що вона була свідком того, як ОСОБА_5 не міг потрапити до спірних квартир, у зв'язку із чим неодноразово викликав міліцію.

Проте, коли саме ці обставини мали місце згадати не змогла. Крім того, свідок ОСОБА_14 надала свідчення про те, що ОСОБА_5 оселився в спірних квартирах шляхом зламу дверей, але особисто при цьому вона присутньою не була, звідки їй це відомо пояснити не змогла.

Суд критично оцінує показання свідка ОСОБА_14, оскільки її свідчення не відповідають обставинам, які викладені в акті, складеному мешканцями будинку АДРЕСА_1 та акті, складеному ОСОБА_5 29.04.2001 р., на яких міститься її підпис.

Так, у акті, складеному мешканцями будинку № АДРЕСА_1, зазначено, що ОСОБА_5 з зими 1997 р. до весни 2001 р. в спірних квартирах не мешкав, в квартирах мешкали орендарі. Однак, у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 надавала протилежні свідчення.

Крім того, свідок ОСОБА_14 пам'ятає певні події, проте не пам'ятає коли саме вони відбувалися, у зв'язку із чим, суд також не може прийняти її свідчення до уваги.

Показання свідка ОСОБА_15 суд також не може прийняти до уваги, оскільки, як пояснила свідок ОСОБА_15 при вселенні ОСОБА_5 у спірні квартири вона присутньою не була, все, що їй відомо, вона знає зі слів свого брата - ОСОБА_5.

Суд критично оцінує також показання свідка ОСОБА_16 оскільки, з його слів, незалежно від того, що ОСОБА_5 до 2001 р. постійно працював у Російській Федерації, свідок все одно постійно бачив ОСОБА_5 як мешканця спірних квартир та будь-яких змін у його проживанні в цих квартирах не помітив. Як часто свідок бачив ОСОБА_5 у будинку, в якому розташовані спірні квартири, свідок відповісти не зміг.

Показання свідків, допитаних у цій справі, у тому числі показання ОСОБА_5, допитаного у якості свідка, стосовно того, що спірні квартири є об'єднаними та були такими на момент вселення у них відповідачів не є допустимими доказами.

Крім того, в матеріалах справи міститься достатньо інших належних та допустимих доказів, якими наявність вищезазначеної обставини спростовується, а саме: - Договір купівлі-продажу №3365 від 12.09.1997 р.; - Договір дарування серії АВА №840825 від 18.11.1997 р.; - Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.12.2013 р.; - Свідоцтво про право на спадщину за законом серії АЕР №616193 від 12.04.2002 р..

05.05.2001 р. ОСОБА_10 звернувся до Прокурора Жовтневого району м.Одеси зі скаргою стосовно зламу, проникнення та самовільного (без його згоди) вселення ОСОБА_5 у належну йому квартиру. Відповіддю від 13.06.2001 р. ОСОБА_10 було рекомендовано звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.

25.06.2001 р. ОСОБА_10 знов звернувся з відповідною заявою до УВБ ГУБОЗ МВС України, на що 11.07.2001 р. йому була дана відповідь про направлення заяви до ОМУ УМВС України в Одеській області для прийняття рішення .

З матеріалів справи також вбачається, що з приводу незаконного вселення ОСОБА_5 до спірних квартир ОСОБА_10 звертався й до інших компетентних органів та посадових осіб.

Встановлено, що на момент вселення ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_7, зазначена квартира була передана ОСОБА_10 в оренду сім'ї Бахуринських, що підтверджується розпискою від 03.05.2001 р. та договором оренди житлової площі від 24.09.1999 р.. Ці обставини було визнано у судовому засіданні ОСОБА_5.

З огляду на вищевикладене, суд також критично оцінює показання ОСОБА_5, допитаного в судовому засіданні у якості свідка, стосовно того, що він оселився у квартиру АДРЕСА_1 зі згоди її власника - ОСОБА_10.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_5 та інші відповідачі оселилися у квартирі АДРЕСА_8 самоправно, без згоди на те її власника.

Суд критично ставиться до доводів відповідача ОСОБА_5 та його представника стосовно того, що ОСОБА_5 вселився у квартиру АДРЕСА_8 як член сім'ї власника та має житловий сервітут (право користування чужою річчю).

Квартира АДРЕСА_1 на момент самочинного вселення до неї відповідачів належала ОСОБА_10 - батьку позивачки на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.1997 р.. Відповідачі не є та не були членами сім'ї власника - ОСОБА_10.

Після припинення права власності ОСОБА_5 на вищевказану квартиру та права користування нею у зв'язку зі зміною власника цієї квартири ОСОБА_5 права проживання у цій квартирі з підстав, передбачених законом (оренда, найом тощо) не набув, як і не набули його й інші відповідачі, які є членами сім'ї ОСОБА_5.

Неправомірні дії відповідачів, що полягають у самоправному зайнятті належної ОСОБА_4 квартири, порушують право позивачки щодо володіння та користування цією квартирою, тому її порушене право підлягає судового захисту шляхом виселення відповідачів із зазначених квартир без надання іншого житла (Т. 4, а. с. 253 - 258).

ОСОБА_9 - представник ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим,що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що відсутні підстави для залучення до участі ОСОБА_4, як правонаступника померлого ОСОБА_10, оскільки правовідносини не допускають правонаступництва. Безпідставно відмовлено у зупиненні провадження у справі до розгляду позову про визнання недійсним договорів відчуження квартир. ОСОБА_5 вселився у квартиру як член сім'ї ОСОБА_4. Після розірвання шлюбу він тривалий час користувався квартирами. ОСОБА_5 є колишнім членом родини нового власника, інтересу до квартир не втратив. Відсутні підстави для виселення колишніх членів родини. Укладені ОСОБА_4 зі своїми батьками договори відчуження квартир є удаваними. Не доведено самовільне вселення у квартири, створення перешкод в їх користуванні.

ОСОБА_5, ОСОБА_9 - представник ОСОБА_5 та ОСОБА_17 у судовому засіданні підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_12 - представник ОСОБА_4 у запереченнях (відзиві) на апеляційну скаргу вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення, безпідставність апеляційної скарги. Вказує, що апеляційний суд Одеської області надав свої висновки щодо правонаступництва при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про закриття провадження у справі. Порушено майнові права, які допускають правонаступництво. Суд першої інстанції правильно відмовив у зупиненні провадження у справі, оскільки подання ОСОБА_5 позову про визнання недійсним договорів відчуження спірної квартири направлено на затягування розгляду даної справи. Не відповідає матеріалам справи довід апелянта про об'єднання квартир за №№ 7,8 в одну квартиру. Доводи апелянта про те, що власник квартир змінився внаслідок незаконних дій позивачки не підтверджені належними доказами. Таким, що не відповідає дійсності є довід апелянта про те, що вселення ОСОБА_5 у квартири відбулося за згодою позивачки. Вказане спростовується тим, що на момент вселення останнього (29.04.2001 р.) у провадженні суду знаходився позов ОСОБА_5 до позивачки та її батьків про розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнання угод недійсними. ОСОБА_5 та інші відповідачі не належать до осіб, зазначених у ст. 156 ЖК України. Передбачені цією статтею гарантії не розповсюджуються на них. У зв'язку з відчуженням квартир, права ОСОБА_5 на квартири припинилися. 03.03.1998 р. ОСОБА_5 виписався з квартири і прописався за іншою адресою - квартира АДРЕСА_9. Членом родини ОСОБА_10, якому належала квартира № 8, ОСОБА_5 не був. Помилковим є посилання апелянта на невірно обраний спосіб захисту. Не відповідає дійсності, таким що суперечить поясненням ОСОБА_5, є довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 ніколи не висилявся з квартири та не перешкоджав у користуванні спірними квартирами. Наявність «тісного зв'язку» та «відкритого» користування відповідачами квартирами, з яких на протязі 16 років позивачка намагається їх виселити, пов'язано саме із неправомірним вселенням у квартири. Діюче законодавство не надає право особам, які самовільно вселилися до чужих квартир та добровільно не звільняють їх тривалий час, користуватися квартирами.

ОСОБА_12 - представник ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала викладені у запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування,у судовому засіданні пояснила, що надити на вимогу апеляційного суду висновок органу опіки та піклування не може. З метою обстеження умов проживання неповнолітнього ОСОБА_7, надання відповідного висновку, вони в обумовлений з ОСОБА_5 час виходили за місцем проживання дитини. Однак, двері їм ніхто не відчинив.

Щодо обставин з приводу надання висновку органу опіки та піклування колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.04.2018 р. витребувано з Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, висновок щодо виселення малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, з квартир.

У судове засідання, призначене на 05.07.2018 р., відповідний висновок органу опіки та піклування не надано. Розгляд справи було відкладено на 16.08.2018 р.. На адресу Приморської районної адміністрації Одеської міської ради було направлено листа про необхідність виконання ухвали суду. Станом на 16.08.2018 р. відповідний висновок органу опіки та піклування не надійшов. Розгляд справи відкладено на - 25.10.2018 р..

17.08.208 р. до апеляційного суду надійшов лист Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про те, що підготовкою пакету документів для надання висновку займається служба у справах дітей Одеської міської ради, куди вони звернулися. Однак, пакет відповідних документів зі служби не надійшов.

20.08.2018 р. на адресу Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та Служби у справах дітей Одеської міської ради було направлено листа про необхідність виконання ухвали суду.

01.10.2018 р. до апеляційного суду надійшов лист Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про те, що питання про надання висновку розглядалося на засіданні ради опіки та піклування. Зі служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла інформація про те, що ОСОБА_5 було направлено листа з пропозицією надати пакет документів з метою підтвердження та складення відповідно акту про місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. З ОСОБА_5 був погоджений час обстеження квартири. Спеціалістом служби у справах дітей разом із спеціалістом забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації був здійснений вихід за адресою - АДРЕСА_10, але за вказаною адресою двері ніхто не відчинив, про що було складено відповідний Акт, який доданий до листа. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 необхідних документів не надали.

12.10.2018 р. апеляційним судом Одеської області до Приморської районної адміністрації знову був направлений лист-нагадування про необхідність надання висновку.

Станом на 25.10.2018 р. відповідний висновок органу опіки та піклування до апеляційного суду не надійшов. Розгляд справи відкладено на - 20.12.2018 р..

29.10.2018 р. до апеляційного суду надійшов лист Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про те, що за інформацією служби у справах дітей Одеської міської ради ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було направлено листа з пропозицією надати пакет документів з метою підтвердження та складення відповідно акту про місце проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. З ОСОБА_5 був погоджений час повторного обстеження квартири. Спеціалістом служби у справах дітей разом із спеціалістом забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації був здійснений вихід за адресою - АДРЕСА_10, але за вказаною адресою двері ніхто не відчинив, про що було складено відповідний акт, відповідно до якого встановити факт місця проживання дитини не вдалося. Від повторного обстеження умов проживання дитини батьки відмовились. Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 20.09.2018 р., та довідок Ф-1, малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та його батьки не мають права власності та права користування у квартирах №№ 7, 8 по АДРЕСА_1. Враховуючи вищевикладене, надання висновку органу опіки та піклування щодо доцільності/недоцільності виселення малолітньої дитини не є можливим.

12.11.2018 р. до апеляційного суду Одеської області надійшов лист Служби у справах дітей Одеської міської ради про те, що в квартирах №№ 7, 8 у будинку № АДРЕСА_1 малолітній ОСОБА_7 та його батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не зареєстровані та не мають права власності. Службою у справах дітей двічі (16.08.2018 р., 06.09.2018 р.) запрошувалися батьки дитини - ОСОБА_5 та ОСОБА_6. 10.09.2018 р. до служби з'явився ОСОБА_5 і повідомив, що його родина проживає у вказаних квартирах. Було узгоджено дату обстеження. 11.09.2018 р. було здійснено комісійний вихід, але двері квартири ніхто не відкрив. 24.09.2018 р. до служби надійшов лист-пояснення з пакетом документів від батьків дитини, у якому не було вказано точної адреси перебування дитини, лише зазначено, що вони тимчасово проживають у бабусі у районі Хаджибейського лиману. Від проведення повторного обстеження житлово-побутових умов проживання дитини за адресою - АДРЕСА_1 батьки дитини відмовились. З огляду на зазначене, спеціалістами служби у справах дітей Одеської міської ради встановити факт проживання дитини у квартирі АДРЕСА_1 не надається можливим.

До вказаного листа Служби у справах дітей додано інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав та довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) про те, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані - ОСОБА_4, ОСОБА_10 - без реєстрації, у АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_4.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності висновку органу опіки та піклування.

ОСОБА_8 у судове засідання не з'явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки не повідомив. Заяв та клопотань не надав.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів сторін у як найшвидшому вирішенні спору, освідомленість ОСОБА_8 про розгляд справи та наявність у справі довіреності на представництво його інтересів ОСОБА_9, думку учасників справи, які прийняли участь у розгляду справи про можливість її розгляду, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час розгляду справи апеляційним судом, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів вірно встановив обставини по справі, відповідні їм правовідносини, дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. с. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 321, 391, 405 ЦК України ст. 3 СК України) та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення, ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Між сторонами виникли правовідносини щодо усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

За правилами, передбаченими ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту є зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно із ст. ст. 321, 391 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно із ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Оскільки беззаперечно встановлено, що 12.09.1997 р. ОСОБА_4 разом із ОСОБА_5 продали квартиру АДРЕСА_1., а 18.11.1997 р. квартиру №7 у цьому ж будинку подарували - ОСОБА_13, правильним є висновок суду першої інстанції про припинення у ОСОБА_5 права власності та усіх інших прав, що з нього випливають, у тому числі право користування вказаними квартирами. Права дитини на проживання є похідними від права його батьків. Встановлено, що ОСОБА_5 зареєстрований за іншою адресою ніж адреса спірних квартир.

Доводи апелянта про відсутність підстав для залучення до участі ОСОБА_4, як правонаступника померлого ОСОБА_10, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки це питання вже вирішено апеляційним судом при розгляді апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у зв'язку зі смертю ОСОБА_10, її скасуванні та направлені справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апелянта про тривале користувався квартирами, що ОСОБА_5 є колишнім членом родини нового власника, удаваність договорів відчуження квартир, недоведеність самовільного вселення у квартири, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлено, що останній не був членом родини ОСОБА_10, не надано доказів визнання недійсними договорів відчуження квартир, відсутні правові підстави для користування спірними квартирами.

Доводи апелянта про безпідставну відмову у зупиненні провадження у справі до розгляду позову про визнання недійсним договорів відчуження квартир колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не засновані на вимогах п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_9 - представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6, є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаженій частині є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_9 - представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6- залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27 грудня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе