Справа № 266/4409/18
Провадженя№ 2/266/963/18
22 жовтня 2018 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря Воропаєвої О.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,-
Позивач звернувся до суду з уточненим позовом, в якому зазначив, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 30.11.2017 р. В даній квартирі крім неї та дітей зареєстрований з 16.11.2006 р. її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_2, який не мешкає у спірній квартирі з серпня 2017 р.. Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_2 у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки останній не підтримує із позивачем зв'язок, його місце проживання не відомо. Просив визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 Судові витрати які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу покласти на відповідача.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідача.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ухвалою суду від 28.08.2018р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву.
У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав.
В судове засідання про яке відповідач ОСОБА_2 повідомлений належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.
Приймаючи до уваги позицію позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30.11.2017 р. яке набрало законної сили 12.12.2017 р. ( а.с. 23).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №109198411 від 27.12.2017 р. ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.20)
Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 26.04.2018 р. №17-126-013211 у спірній квартирі крім позивача зареєстровано ОСОБА_2 з 16.11.2006 р., ОСОБА_3 з 25.09.2012 р. та ОСОБА_4 з 06.02.2004 р. (а.с. 21).
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 29.05.2017 р. шлюб між сторонами було розірвано ( а.с. 24).

Аналогічні відомості щодо реєстрації відповідача у спірній квартирі містяться у відповіді на запит суду відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 13.08.2018 р. №03-12-8339 ( а.с. 31).

Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується дослідженим судом актами КСН «Приморський» від 27.04.2018 р. та 14.08.2018 року з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_2, лише зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а фактично не проживає з серпня 2018 року, його особистих речей у квартирі не мається. (а.с. 39, 45).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на те, що позивач є власником квартири, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном - квартирою.

Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння.

Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав".

Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

З огляду на наведене, виходячи з того, що ОСОБА_2 було зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 як член сім'ї позивача, та з серпня 2017 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не має, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 2ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 2 ст.15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1ст.26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

У пункті 4 ч. 1ст. 1 цього ж Закону визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід'ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб'єктами права; вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п'ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується.

Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Судом встановлено, що адвокат ОСОБА_5 здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2921, виданого Донецькою обласною КДКА від 28.05.2008 року. Відомості внесено до Єдиного реєстру адвокатів України, в якому відсутні які-небудь відмітки про зупинення або заборону на зайняття адвокатською діяльністю за весь час в т.ч. в період надання правової допомоги позивачу. Доступ до реєстру є загальнодоступним в мережі Інтернет.

Як вбачається з матеріалів справи, між та адвокатом ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги від 27 липня 2018 року на підготовці позовної заяви про визнання втративши право користування жилим приміщенням до ОСОБА_2, а також надання юридичної консультації (а.с.40).

Актом виконаних робіт згідно договору про надання правової допомоги від 19 жовтня 2018 року передбачено обсяг виконаних робіт: надання юридичної консультації та підготовці позовної заяви. Надана правова допомога виконано в повному обсязі, сторони претензій один до одного не мають. (а.с.44).

Згідно з наданим до суду оригіналами квитанцій на виконання договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 сплатила загальну суму 770 грн. (а.с.41,42).

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача у відповідності до зазначених вище вимог процесуального закону до початку розгляду справи надала відповідну заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

За таких підстав у зв'язку із задоволенням позову та поданням заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування судового збору 704,80 грн. та документально підтверджені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 770 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 274, 280, 350 ЦПК України, ст..405 ч. 2 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - в квартирі АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір в розмірі 704,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 770 грн.

Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Шишилін О. Г.