Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/4044/16-ц

провадження № 61-13848св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2016 року в складі судді Олексюка А. В. та рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Грушицького А. І., Лівандовської-Кочури Т. В., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видано картку для виплат «Gold» в доларах США. На зазначеному картковому рахунку перебувають грошові кошти в розмірі 15 794,52 доларів США. 29 липня 2014 року позивач звернувся до банку з проханням виплати коштів з рахунка, однак у виплаті було відмовлено. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти, які містяться на картковому рахунку, в розмірі 15 794,52 доларів США. На підставі вказаного рішення 25 березня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області видав виконавчий лист. Постановою головного державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ЧерновоїЛ. В. від 21 травня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання цього виконавчого листа. Оскільки банк прострочив виконання грошового зобов'язання, позивач має право на стягнення 3 % річних у розмірі 784,08 доларів США та пені у розмірі 1 579,45 доларів США.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 784,08 доларів США - 3 % річних та 1 579,45 доларів США - пені, всього - 2 363,53 доларів США.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 784,45 доларів США, що станом на 20 вересня 2016 року згідно з офіційним курсом Національного банку України (1 долар США = 25,76 грн) становить 20 197,90 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник (банк) порушив виконання грошового зобов'язання, тому на вимогу кредитора (позивача) зобов'язаний сплатити 3 % річних (в іноземній валюті - доларах США) від простроченої суми за весь час прострочення, що передбачено частиною другою статті 625 ЦК України. Враховуючи, що правовідносини сторін виникли з приводу договору банківського вкладу, надання банком інших послуг, зокрема щодо проведення розрахунків з використанням вкладного рахунка, відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», на який посилався позивач, відповідним договором не передбачено, тому підстав для стягнення пені немає.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення 3 % річних. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 20 197,90 грн 3 % річних за період з 31 липня 2014 року до 25 березня 2016 року. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що всупереч нормам матеріального права ПАТ КБ «ПриватБанк» порушило свої зобов'язання перед ОСОБА_1, тому порушені права позивача підлягають поновленню шляхом стягнення 3 % річних з відповідача на користь позивача з моменту отримання відмови банку у виплаті коштів, тобто за період з 31 липня 2014 року до 25 березня 2016 року. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, хоча в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (статті 524 ЦК України).

У решті (в частині вирішення питання про стягнення пені) апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у стягненні пені та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що нормами матеріального права, зокрема Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», передбачено право позивача на стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди не перевірили наданий позивачем розрахунок та безпідставно стягнули 3 % річних за період з 31 липня 2014 року до 25 березня 2016 року, оскільки рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення заборгованості з банку було ухвалено лише 22 січня 2015 року. Позивач здійснював нарахування процентів відповідно до умов укладеного між сторонами договору, тому немає підстав для стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Відзиви на касаційні скарги до Верховного Суду не надходили.

16 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, а касаційна скарга ОСОБА_1 - задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видано картку для виплат «Gold» в доларах США. На зазначеному картковому рахунку знаходилися грошові кошти у розмірі 15 794,52 доларів США.

29 липня 2014 року позивач направив на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» лист з проханням виплатити кошти з рахунка, на який 31 липня 2014 року отримав відповідь про відмову у виплаті вказаних коштів у зв'язку з припиненням діяльності банку на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10 березня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2015 року, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, які містяться на картковому рахунку, в розмірі 15 794,52 доларів США. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір у розмірі 2 490,42 грн.

На підставі вказаного рішення 25 березня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області видав виконавчий лист.

Постановою головного державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Чернової Л. В. від 21 травня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання цього виконавчого листа.

Вказане рішення суду боржник не виконав.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов'язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з'являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов'язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов'язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Вищевказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення для вирішення справи, встановлено, що між сторонами укладено договір банківського рахунка.

Враховуючи, що банк не виконав розпорядження клієнта про перерахунок коштів та рішення суду про стягнення коштів, позивач просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 % річних та пеню.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Так, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи наведене, суди дійшли правильного висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконало належним чином своїх зобов'язань перед ОСОБА_1, тому порушені права позивача підлягають поновленню шляхом стягнення 3 % річних з відповідача на користь позивача з моменту отримання відмови банку у виплаті коштів, тобто за період з 31 липня 2014 року до 25 березня 2016 року.

Разом з тим не можна погодитися із судовими рішеннями в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Пунктом 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що в разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено вину ПАТ КБ «ПриватБанк» у неповерненні ОСОБА_1 належних йому грошових коштів.

Відмовляючи у стягненні пені, суди виходили з того, що між сторонами укладено депозитний договір.

Водночас рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що між сторонами укладено договір банківського рахунка, і це відомо з матеріалів справи.

З огляду на викладене суди неправильно застосували до спірних правовідносин приписи вищенаведених законодавчих актів та безпідставно відмовили у стягненні з банку на користь позивача пені.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» без належних правових підстав заблокувало рахунок позивача, що встановлено судовим рішенням у справі № 161/15943/14-ц, чим позбавило його права вільно розпоряджатися належними йому грошовими коштами, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню пеня у розмірі 1 579,45 грн, яка не перевищує 10 відсотків суми переказу та узгоджується з нормами Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Разом з тим відповідач не спростовує наданий позивачем обґрунтований розрахунок пені.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», що суди не перевірили наданий позивачем розрахунок, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи, а банк не подав іншого розрахунку заборгованості.

Доводи касаційної скарги, що суди безпідставно стягнули 3 % річних за період з 31 липня 2014 року до 25 березня 2016 року, оскільки рішення про стягнення заборгованості з банку було ухвалене лише 22 січня 2015 року, не заслуговують на увагу, оскільки банк зобов'язаний був повернути суму вкладу на вимогу позивача, і саме з цього періоду (відмови у виплаті) відбулося прострочення виконання зобов'язання боржником (ПАТ КБ «ПриватБанк»)

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позивач здійснював нарахування процентів відповідно до умов укладеного між сторонами договору, тому немає підстав для стягнення 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України, оскільки нарахування 3 % річних на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, тобто виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 % річних ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення в указаній частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» - без задоволення, оскільки доводи цієї касаційної скарги висновків судів у відповідній частині не спростовують.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, тому судові рішення в цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З урахуванням вимог вказаної норми права та того, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 661,44 грн витрат за сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 1 579,45 грн.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 661,44 грн. судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська