Номер провадження: 22-ц/785/5934/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

представника ПП «Яна» - адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Яна», Одеської обласної державної адміністрації про стягнення моральної шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_3В звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом, який в подальшому уточнив, до ПП «Яна», Одеської обласної державної адміністрації (далі Одеської ОДА) про стягнення моральної шкоди, в якому просив суд стягнути з відповідачів солідарно компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 200000 (двісті тисяч) грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 16 серпня 2017 року близько 7.30 годин він рухався на маршрутному таксі №88 державний номер НОМЕР_1. При виході з транспорту позивач предявив посвідчення інваліда II групи, проте водій відмовив позивачу у наданні пільгового проїзду, чим, на думку позивача, порушив вимоги постанови Кабінету Міністрів України № 354 від 17.05.1993 року «Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування».

Позивач зазначив, що вказаними діями йому завдано великої моральної шкоди, обґрунтування якої ним вказано в первісній та уточненій позовній заяві, яку він та його представник підтримали та просили задовольнити її в повному обсязі.

Представники відповідачів у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову у звязку з його безпідставністю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПП «Яна», Одеської ОДА про стягнення моральної шкоди було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання щодо скасування вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення по відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано до суду належних доказів його душевних страждань, приниженості честі та гідності, факту його проїзду 16 серпня 2017 року на маршруті № 88, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідачів, факту протиправної поведінки відповідачів, внаслідок чого йому могло б бути завдано моральної шкоди, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, які він поніс та співвідношення їх з розрахованим розміром моральних збитків.

Проте, колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду, оскільки вважає, що факт проїзду позивача 16 серпня 2017 року на автобусному маршруті №88, державний номер НОМЕР_2: «Одеса АС «АС-7 Південна» - Надлиманське», до с. Паліївка, підтверджується матеріалами справи і є доведеним.

Також колегія суддів частково погоджується з висновками суду про те, що позивачем не надано до суду належних доказів його душевних страждань, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач помилково вважаючи, що йому має бути надано безоплатний проїзд вказаним маршрутом, переніс моральні страждання, які повязані з доведенням відповідачам і суду його права на безоплатний проїзд. Однак, колегія суддів вважає, що розмір завдання позивачу моральної школи значно завищений і не може бути встановлений на рівні 200000 грн. фактом проїзду вказаним маршрутом з оплатою квитка у розмірі 100 % його ціни, навіть незважаючи на те, що він є інвалідом 2 групи по зору з дитинства.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вказані обставини не вплинули на законність і обгрунтованість судового рішення, яке має бути залишено без змін, з огляду на наступні обставини.

Так, у відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Разом з тим, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність існування факту заподіяння позивачу моральної шкоди діями відповідачів, а також протиправної поведінки відповідачів, внаслідок якої позивачу було завдано моральної шкоди,

Так, ухвалюючи судове рішення, суд виходив із того, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці спеціальні підстави відповідальності характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

В інших випадках заподіяння шкоди цими органами, тобто за відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

За змістом 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до ст. 1174 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд обгрунтовано зазначив, що необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи.

Відсутність хоча б однієї складової виключає обов'язок по відшкодуванню шкоди.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачі жодним чином не допустили протиправної поведінки по відношенню до позивача, а тому вони не можуть нести будь-якої відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду, оскільки при відсутності протиправної поведінки не може бути і причинного звязку між цією поведінкою і завданою шкодою.

Про відсутність протиправної поведінки відповідачів по відношенню до позивача свідчить наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ПП «ЯНА» дійсно здійснює обслуговування маршруту № 88 «Одеса АС «АС-7 Південна» - Надлиманське».

Вказаний маршрут № 88 є автобусним маршрутом регулярних перевезень який зєднує населені пункти і протяжність якого перевищує понад 50 км і відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» відноситься до - приміських маршрутів.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник ПП «Яна» посилався на те, що позивач ОСОБА_3 не підтвердив факту проїзду 16 серпня 2017 року вказаним автобусним маршрутом, проте, колегія суддів вважає зазначений факт доведеним, як про те зазначено вище.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно і обґрунтовано виходив із того, що позивач як особа з інвалідністю 2 групи не мав і не має передбаченого законами України права безоплатного проїзду у приміському транспорті.

Так, у відповідності до п.б) ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення передбачено виключно законами України.

Статтею 19 Закону України «Про державні і соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» передбачено що - «виключно законами України визначаються: - пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання».

Статтею 38-1 закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», в період його редакції з 08 липня 2004 року по 01 січня 2015 року, дійсно було передбачено право на безоплатній проїзд осіб з інвалідністю та осіб, які їх супроводжують, у пасажирському міському транспорті (крім метрополітену та таксі), а також всіма видами приміського транспорту.

Однак, у редакції цього Закону, яка діє з 01 січня 2015 року та по теперішній час, і діяла у тому числі і на момент 16 серпня 2017 року, коли позивач скористався транспортними послугами ПП «ЯНА», право на безоплатній проїзд осіб з інвалідністю та осіб які їх супроводжують, вже не було передбачено.

Так, з 01 січня 2015 року та по теперішній час Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено право безоплатного проїзду осіб з інвалідністю 1 та 2 груп та осіб які їх супроводжують у пасажирському міському транспорті (крім таксі), та знижки у розмірі 50% від вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня.

Таким чином, дійсно, в певний період часу, передбачений Законом, а саме сім з половиною місяців на рік, ОСОБА_3 як і інші особи з інвалідністю, має право на 50% знижку на проїзд на приміських маршрутах.

Оскільки відмова позивачу у безкоштовному проїзді відбулась 16 серпня 2017 року, то доводи представника ПП «ЯНА» про те, що згідно вказаного Закону у серпні місяці позивач не мав права не тільки на безкоштовний проїзд, а навіть на вищенаведену 50% знижку на проїзд, є обґрунтованими і доведеними.

Що ж стосується постанови КМУ від 17 травня 1993 р. № 354, на яку посилається позивач, то у пункті 1-му вказано: «Ввести безплатний проїзд для пенсіонерів за віком на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах.»

Крім того, п 1 Постанови КМУ № 555 від 16.08.1994 року передбачено поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354 (354-93- п ) «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» на інвалідів.

Проте, Постанови КМУ від 17 травня 1993 р. № 354 та № 555 від 16.08.1994 року є підзаконними актами, в той час як Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» є нормативним актом і має вищу юридичну силу.

Норми щодо того, яким актом слід керуватись у разі суперечності норм підзаконного нормативно-правового акта нормам Закону України зазначено у основному законі - Конституції України.

Так, юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади, а саме пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважень Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм.

Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Так, Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» - Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обовязкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Частина 2 статті передбачає, що - акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Отже, Конституцією України беззаперечно врегульовано питання ієрархії нормативно-правових актів, вирішення неузгодженостей та суперечностей між нормативно-правовими актами тощо, і у випадку суперечності норм підзаконного акта - постанови Кабінету міністрів України нормам закону України слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Згадане, на думку відповідача, однозначно свідчить що у позивача як у особи з інвалідністю є права на пільговий проїзд з 50% знижкою у певний період часу, але немає права на безкоштовний проїзд.

З цих підстав, посилання апелянта ОСОБА_3 на ОСОБА_6 соціальної політики від 17.08.2018 року № 2411 в/112-18/202 (а.с.121) є безпідставним, оскільки у вказаному листі мова йде про Постанову КМУ від 16.08.1994 року № 55 «Про поширення чинності постанови КМУ від 17 травня 1993 р. № 354», згідно якої передбачено право осіб з інвалідністю на безоплатний проїзд в міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та на приміських маршрутах. Тобто, згідно вказаних Постанов КМУ передбачено право громадян на безоплатний проїзд у вказаному транспорті, однак, як було зазначено вище, це право не є безмежним і регулюється на підставі Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у відповідності до якого 16 серпня 2017 року позивач ОСОБА_3В не мав права на безоплатний проїзд на автобусному маршруті №88, державний номер НОМЕР_2: «Одеса АС «АС-7 Південна» - Надлиманське», до с. Паліївка,

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень проти оскаржуваного судового рішення.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.10.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_7

ОСОБА_2