Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 759/19101/15-ц

провадження № 61-17061св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2016 року у складі судді Борденюка В. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 30 березня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 3 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Кредитка «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі

30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач свої зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на

31 жовтня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 13 723,44 грн, з яких заборгованість за кредитом - 1 733,95 грн, заборгованість за процентами - 8 259,80 грн, заборгованість за пенею та комісією -

2 600,00 грн, а також штрафи: 500,00 грн (фіксована частина), 629,69 грн (процентна складова).

У зв'язку з викладеним просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від

08 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту надання відповідачу кредиту, розміру і періоду виникнення боргу за кредитом, відсотками і неустойкою, оскільки зі змісту наданого розрахунку неможливо встановити, за який період його було складено і які періоди, із якими складовими у нього були включені.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач не заперечувала укладення з позивачем кредитного договору та здійснювала погашення кредитної заборгованості до 13 квітня 2013 року, тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 не отримувала кредитні кошти, проте наданий позивачем розрахунок заборгованості викликає сумніви стосовно його правильності, оскільки банком двічі було збільшено відсоткову ставку, а доказів щодо повідомлення відповідача про її збільшення до суду не було надано.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення скасувати, та направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди належним чином не з'ясували фактичні обставини у справі та дійшли передчасного висновку про відмову в позові, оскільки факт укладення та виконання кредитного договору відповідачем не оспорюється, а розмір заборгованості підтверджено належними та допустимими доказами, які позивач вважає необхідними та достатніми для підтвердження факту наявності простроченої заборгованості за договором та її розміру, що не спростовано відповідачем.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди встановили, що 30 березня 2012 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 3 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Кредитка «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 6).

Станом на 31 жовтня 2015 року у відповідача перед Банком виникла заборгованість, що складаєтьсяіз заборгованості за кредитом в розмірі

1 733,95 грн, заборгованості за процентам за користування кредитом в розмірі 8 259,80 грн, заборгованості за комісією та пенею в розмірі 2 600,00 грн, а також штрафи: 500,00 грн (фіксована частина) та 629,69 грн (процентна складова), що разом становить 13 723,44 грн (а. с. 5).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною четвертою статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 6), в якій указано, що вона разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між банком та нею договір про надання банківських послуг.

Підписуючи вказану анкету-заяву, відповідач була повідомлена про зміст Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» (www.privatbank.ua), а також про тарифи банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самій анкеті-заяві.

Отже, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що між сторонами було укладено кредитний договір, оскільки ОСОБА_4 згідно наданого Банком розрахунку користувалася кредитними коштами та до 13 квітня 2013 року періодично частково погашала кредитну заборгованість.

Разом з тим, не можна погодитись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові з тих підстав, що розмір кредитної заборгованості викликав у них сумніви щодо його правильності, через зміну розміру процентної ставки, а саме Банком з 01 вересня

2014 року була змінена процентна ставка з 30 % на 34,8 %, а з 01 квітня

2015 року на 43,20 %.

Проте, з такими висновками повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені судами без належного з'ясування дійсних обставин справи.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (стаття 303 ЦПК України 2004 року).

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Проте, ні рішення суду першої інстанції, ні рішення суду апеляційної інстанції вказаним нормам не відповідають.

Банк, звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, надав розрахунок розміру цієї заборгованості, який відповідачем не оспорювався. Суди, ставлячи під сумнів наданий позивачем розмір заборгованості, виходили з того, що Банком не надано доказів, що відповідач була повідомлена про зміну розміру процентної ставки з 01 вересня 2014 року з 30 % на 34,8 %, а з 01 квітня 2015 року на 43,20 %.

Однак, наданий Банком розрахунок заборгованості ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом належним чином досліджено не було, оскільки не було встановлено дійсного розміру заборгованості перед Банком за тілом кредиту, неустойкою та комісією за період з 30 березня 2012 року до 01 вересня 2014 року, тобто до збільшення розміру процентної ставки.

Таким чином, встановивши, що зміна відсоткової ставки з 30 % до 34,8 %, а потім до 43,20 % була проведена Банком з порушенням умов договору, суди не вирішили питання про наявність чи відсутність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з попередньої відсоткової ставки. Посилання судів на те, що вони не мають повноважень визначати розмір заборгованості, є безпідставним, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Те ж саме стосується висновку суду про неможливість здійснення ним перевірки розрахунку заборгованості через ненадання позивачем виписки з особового рахунку відповідача.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від

18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов'язок суду.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, апеляційний суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично не вирішив спір по суті.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій порушили вищенаведені норми процесуального права та не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема розрахунок заборгованості позивача за кредитним договором у сукупності та взаємозв'язку з умовами вказаного договору, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факти наявності чи відсутності заборгованості ОСОБА_4 перед банком та дійсний розмір такої заборгованості, ухвалені в справі судові рішення слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з'ясованих обставин справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада

2016 рокускасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик