Справа № 465/646/11
Провадження № 14-222цс18
судді Великої Палати Верховного Суду Рогач Л. І. стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року ухваленої занаслідком перегляду касаційних скарг ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 1 грудня 2016 року (у складі суддів Савуляка Р. В., Крайника Н. П., Мельничука О. Я.) та касаційної скарги ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 6 травня 2011 року (у складі судді Мікули О. І.) та рішення Апеляційного суду Львівської області від 1 грудня 2016 року (у складі суддів Савуляка Р. В., Крайника Н. П., Мельничука О. Я.) у цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Християнська злагода», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення коштів.
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
Зміст рішення судів попередніх інстанцій
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 6 травня 2011 року позов задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в межах 605 тис. грн, з ОСОБА_9 в межах 30 тис. грн на користь КС «Християнська злагода» - 439 тис. 635 грн 84 коп, на користь ОСОБА_6 - 130 тис. 482 грн, на користь ОСОБА_7 - 46 тис. 388 грн, на користь ОСОБА_4 - 166 тис. 830 грн, на користь ОСОБА_3 - 400 тис. грн шляхом звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, а саме квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 1 грудня 2016 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 6 травня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов КС «Християнська злагода», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3 задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в межах 605 тис. грн на користь КС «Християнська злагода» 439 тис. 635 грн 84 коп. за кредитними договорами № 173/07 від 4 та 7 травня 2007 року; стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в межах 30 тис. грн на користь КС «Християнська злагода» 439 тис. 635 грн 84 коп. за кредитним договором № 112/07 від 19 березня 2007 року; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 130 тис. 482 грн, на користь ОСОБА_7 - 46 тис. 388 грн, на користь ОСОБА_4 - 166 тис. 830 грн, на користь ОСОБА_3 - 400 тис. грн шляхом звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, а саме квартиру АДРЕСА_1 (до квартири відноситься комора в підвалі під літ. ХСIV площею 2,6 кв. м); у задоволенні позовних вимог КС «Християнська злагода» до ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 23 тис. 666 грн відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Львівської області від 1 грудня 2016 року, в якій просить оскаржуване рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції не містить положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами поруки. Рішення суду першої інстанції фактично виконане ще в 2012 році. Оскаржуване рішення апеляційної інстанції передбачає подвійне стягнення на користь кредитної спілки заборгованості в сумі 439 тис. 635 грн 84 коп. в порушення прав та інтересів інших стягувачів. Для повернення заборгованості кредитній спілці достатньо суми стягнення солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 Вказує, що суд апеляційної інстанції ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_5 та поручителів за відповідними кредитними договорами (№ 173/07 від 4 і 7 травня 2007 року та № 112/07 від 19 березня 2007 року) не врахував тієї обставини, що право вимоги за цими кредитними договорами кредитна спілка відступила іншим кредиторам. Крім того, рішенням апеляційної інстанції стягнуто з ОСОБА_5 солідарно з ОСОБА_9 за кредитним договором № 112/07 439 тис. 635 грн 84 коп., хоча остання за цим договором отримала кредитні кошти в сумі 30 тис. грн., лише в межах зазначеної суми виступив поручителем і ОСОБА_9; також посилається на неправильний висновок апеляційного суду щодо відмови у стягненні витрат на правову допомогу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Львівської області від 1 грудня 2016 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження ОСОБА_5 та ОСОБА_8, які знали про існування оскаржуваного рішення від 6 травня 2011 року, оскільки їх представники брали участь у судовому засіданні і за цей час вчинялися виконавчі дії в межах виконавчого провадження. Скасування рішення через тривалий час порушує принцип юридичної визначеності і є втручанням у право мирно володіти майном.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернулася з касаційною скаргою на рішення Франківського районного суду м. Львова від 6 травня 2011 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 1 грудня 2016 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що кредитна спілка з огляду на її правовий статус не має права відступати право вимоги за кредитним договором. ОСОБА_5 вказує, що такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року (№ 6-667цс15) та від 15 квітня 2015 року (№ 6-59цс15). Тому позивачі безпідставно набули право стягнення з неї заборгованості на підставі договору про відступлення права вимоги від 7 грудня 2010 року. Крім того, безпідставно звернуто стягнення на іпотечне майно відповідно до договору іпотеки від 8 травня 2007 року, оскільки цей договір було укладено на забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов'язань саме за кредитним договором № 175/07 від 7 травня 2007 року, а докази про надання кредитних коштів за цим договором відсутні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

20 лютого 2018 року Касаційному цивільному суду у складі Верховного Суду передано на розгляд справу разом із касаційними скаргами.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 465/646/11 з підстав, передбачених вимогами частини п'ятої статті 403 ЦПК України.

Мотивуючи ухвалу, суд вказав, що справа містить виключну правову проблему, яка полягає у необхідності формування єдиної правозастосовної практики у спорах щодо відступлення права вимоги за кредитними договорами за участю кредитних спілок, та про необхідність відступити від суперечливих висновків Верховного Суду України, щодо вказаного питання. Так, у справі № 6-59цс15, постанова від 15 квітня 2015 року містить правовий висновок, що у кредитної спілки, як кредитодавця, з огляду на особливості її правового статусу, відсутні повноваження відступати право вимоги за кредитним договором, разом з тим, у постанові від 2 вересня 2015 року (справа № 6-667цс15), суд дійшов висновку, що надання кредитних коштів здійснено за рахунок об'єднання грошових внесків членів кредитної спілки і такі зобов'язання тісно пов'язані з особою кредитора. Крім того, касаційний суд вказав, що у вказаних постановах Верховного Суду України відбулося незастосування умов договору, на підставі якого було відступлено право вимоги за кредитним договором, без визнання його недійсним та за відсутності вказівки норми закону про його нікчемність.

Висновок Великої Палати Верховного Суду

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення; касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково; рішення Франківського районного суду м. Львова від 6 травня 2011 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 1 грудня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Велика Палата Верховного Суду вказала про невідповідність цих рішень висновку щодо солідарної відповідальності боржника з кожним поручителем окремо за окремими договорами поруки в межах забезпечених сум заборгованості, враховуючи, що апеляційний суд, стягнув солідарно з боржника та поручителя ОСОБА_9 на користь кредитної спілки заборгованість за кредитним договором № 112/07 від 19 березня 2007 року в розмірі 439 тис. 635 грн. 84 коп, в той час як розмір заборгованості за цим договором становить 30 тис. грн., згідно з договором поруки № 112/07 від 19 березня 2007 року ОСОБА_9 взяв на себе обов'язок відповідати за цим зобов'язанням саме в такому розмірі.

Щодо позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, Велика Палата вказала, що, задовольняючи позов в цій частині, суди виходили з того, що КС «Християнська злагода» відступила цим особам право вимоги в установленому порядку.

Висновок ВеликоїПалати Верховного Суду щодо відступлення кредитними спілками права вимоги за кредитними договорами, є таким: фізична особа у будь - якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки; або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки для зобов'язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб'єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа з погодження Національного банку України.

Отже, враховуючи вказані вище обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про скасування прийнятих у справі рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зміст окремої думки

Разом з тим, вважаю, що висновки ВеликоїПалати щодо підстав направлення справи на новий розгляд в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 - 130 тис. 482 грн, на користь ОСОБА_7 - 46 тис. 388 грн, на користь ОСОБА_4 - 166 тис. 830 грн, на користь ОСОБА_3 - 400 тис. грн шляхом звернення стягнення на майно, передане в іпотеку такими, що не відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України ).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Випадки, коли не допускається заміна кредитора, визначені статтею 515 ЦК України, за якою заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема, у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надбання замістьотриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

Суди встановили, що 7 грудня 2010 року КС «Християнська злагода» (первісний кредитор) та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3 (нові кредитори) укладено договір про відступлення права вимоги, пунктом 1.1 якого передбачено, що первісний кредитор передає частину належного йому права вимоги, а нові кредитори приймають на себе право часткової вимоги, що належить первісному кредитору до ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 згідно з кредитними договорами № 112/07 від 19 березня 2007 року, 173/07 від 4 травня 2007 року, 175/07 від 7 травня 2007 року, 222/07 від 27 червня 2007 року, 228/07-03 від 9 липня 2007 року, 245/07 від 18 липня 2007 року та договором іпотеки від 8 травня 2007 року в частині сум заборгованості первісного кредитора перед новими кредиторами згідно з договорами про залучення внесків на депозитні рахунки, на загальну суму 743 тис. 701 грн 18 коп.

Пунктом 2.3 цього договору передбачено, що нові кредитори мають право вимагати від боржників (ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9.) виконання зобов'язань даного договору на користь: ОСОБА_6 - 130 тис. 482 грн 02 коп., ОСОБА_7 - 46 тис. 388 грн 44 коп., ОСОБА_4 - 166 тис. 830 грн 72 коп., ОСОБА_3 - 400 тис. грн., на загальну суму 743 тис. 701 грн 18 коп.

Таким чином, первісний кредитор уступив новим кредиторам право стягнути з боржників відповідні грошові кошти, отримавши натомість на свою користь від нових кредиторів 743 тис. 701 грн 18 коп за договорами про залучення внесків на депозитні рахунки, що вказує на оплатність укладеного договору. Підстав вважати, що предметом цього договору є вимога, яка має особистий характер, не вбачається.

Разом з тим статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення, або в силу прямої вказівки закону.

Скасувавши судові рішення у частині позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідачів на користь ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ВеликаПалата Верховного Суду тим самим не застосувала умови договору, на підставі якого було відступлено право вимоги за кредитним договором, без визнання його недійсним та за відсутності вказівки норми закону про його нікчемність.

Суддя Рогач Л. І.