Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Шепетко І.О.,

за участі секретаря Бота О.І.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №MKM7GF00000145 від 15.08.2005 укладений між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_3

ОСОБА_3 вимоги мотивував тим, що укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. При укладенні кредитного договору позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем.

Всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупності вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; кредитний договір та графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих правил; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значені та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використання наведеної в Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у процентах річних), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Оскільки, вказані обовязкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

Крім того, встановлена банком кредитного договору умова, щодо обовязку сплати позичальником на користь банку комісії є такою, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто є несправедливою, а сума комісії, сплаченої позивачем, є незаконно отриманою банком.

Крім того, умови договору є несправедливими, оскільки є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, так встановлено відповідальність позичальника у формі пені за кожен день прострочення та штрафу, але аналогічної відповідальності для банку договором не встановлено.

Зазначає, що відповідач скористався тим, що позивачу обєктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюванного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ч.2 ст. 11 та абзацу 16 ч.1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив до сплати платежів на незаконних підставах. Зазначає, що був введений відповідачем в оману при укладенні кредитного договору, а тому такий підлягає визнанню недійсним.

Представником відповідача було подано заперечення на позовну заяву, в якому зазначено,що при укладенні кредитного договору відповідач був належним чином проінформований про сукупну вартість кредиту і графік погашення, права і обовязки, ознайомлений зі змістом договору, повідомлений про наслідки, які настають після підписання ним Кредитного договору, тобто сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, наслідком чого є підписання сторонами кредитного договору та відсутність від Позичальника претензій протягом 3-х років. Також зазначає, що протягом всього часу дії кредитного договору позивач частково здійснювала погашення заборгованості, що знову ж таки свідчить, що позивач погодилась з умовами кредитування, довгий час їх виконувала.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з наведених в позові підстав. Крім того на заперечення відповідача зазначив, що на момент підписання кредитного договору, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 05.12.2003, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про товари (роботи, послуги) повинна містити: назву товару; зазначення нормативних документів, вимоги яких повинні відповідати вітчизняні товари (роботи, послуги); дані про основні властивості товарів (робіт, послуг), а щодо продуктів харчування про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировин, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, обєм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремим категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; відомості про вміст шкідливих для здоровя речовин порівняно з вимогами нормативно-правових актів та нормативних документів і протипоказання щодо застосування; позначку про застосування генної інженерії під час виготовлення товарів; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товарів (виконання робіт, надання послуг); дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобовязання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання товарів (робіт, послуг); термін придатності (служби) товарів (робіт, послуг), відомості про необхідні дії споживача після його закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; найменування та адресу виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Така інформація доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до товарів (наслідків робіт, послуг) на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів (робіт, послуг) або в окремих сферах обслуговування.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 05.12.2003, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Також зазначив, що відповідно до позиції Верховного суду України у справі №6-174цс16 від 16.11.2016, суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Крім того зазначив, що на момент укладення кредитного договору позивач не знав і не міг знати про порушення його права. Про порушення його прав позивач узнав у 2016 році після отримання висновку адвоката і тільки тоді міг зрозуміти порушення його прав і подати позов з метою захисту своїх інтересів.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених в запереченні на позовну заяву. Зазначає, що відповідач був належним чином проінформований про сукупну вартість кредиту і графік погашення, права і обовязки, ознайомлений зі змістом договору, повідомлений про наслідки, які настають після підписання ним кредитного договору, тобто сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, наслідком чого є підписання сторонами кредитного договору та відсутність від позичальника претензій протягом 3-х років. Окрім, вищенаведеного, заперечує щодо застосування до даних правовідносин сторін положень Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, викладеній у позовній заяві, оскільки на момент укладення кредитного договору 15 серпня 2005 року даний закон діяв, у редакції, відмінній від тієї, на яку посилається позивач, і фактично не регулював кредитні правовідносини. Разом з тим, до правовідносин сторін також не можуть застосовуватися положення Постанови Правління НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки така затверджена 10 травня 2007 року, тобто вже після укладення спірного кредитного договору 15 серпня 2005 року.

Також, зазначає, що посилання позивача на введення її в оману під час укладення договору є безпідставним. Зауважує, що в договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розміри платежу, відповідальність, права та обовязки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримала повну інформацію про умови кредитування та й власноручно підписала договір. Позивачу було розяснено умови кредитування, надано примірник умов кредитного договору, з якими позивач погодилася підписавши договір. Жодного примусу до позивача не вчинялось, в останньої була можливість скористатися допомогою юриста, обрати інший банк для отримання кредиту, або ж запропонувати власні умови, однак позивач добровільно погодилася на запропоновані умови кредитування.

Крім того, позивач протягом всього часу дії кредитного договору частково здійснювала погашення заборгованості, що знову ж таки свідчить, що позивач погодилась з умовами кредитування, довгий час їх виконувала.

Представником позивача було заявлено клопотання, в якому просить зобовязати відповідача надати суду копію матеріалів кредитної справи на прізвище ОСОБА_3 по кредитному договору №MKM7GF00000145 від 15.08.2005 року та розширений розрахунок щодо заборгованості за кредитним договором №MKM7GF00000145 від 15.08.2005 р. для встановлення документального підтвердження наявності факту та визначення розміру реальної заборгованості відповідача перед банком. Суд ухвалив задовольнити клопотання частково та витребувати копію анкети-заяви позичальника ОСОБА_3

Представником відповідача було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог ОСОБА_3, у якій зазначено, що про порушення своїх прав ОСОБА_3 могла довідатись при укладенні кредитного договору №MKM7GF00000145, тобто 15.08.2005 р. З врахуванням 3-річного строку позовної давності та порядку його перебігу й обрахування, такий почав перебіг 14 грудня 2007 року та сплив 16 серпня 2008 року. Оскільки з позовом про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки Позивачка звернулась лише 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, вважають що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Просять долучити до матеріалів справи дану заяву та застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 Суд долучив заяву до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 15 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір № MKM7GF00000145, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в сумі 30960,00 доларів США.

У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач, як на недійсність кредитного договору, посилається на те, що його умови не відповідають вимогам закону. При укладенні кредитного договору сторонами, не дотримано відповідачем вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема не наведено детальний розпис сукупності вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; кредитний договір та графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих правил; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значені та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використання наведеної в Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у процентах річних), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Зазначені умови повинні бути доведені позичальнику письмово. Договір містить дискримінаційні та несправедливі умови, що призвело до суттєвого дисбалансу інтересів сторін, зокрема не передбачена відповідальність банку за порушення умов договору.

Крім того, під час розгляду справи представник позивача, як на підставу, посилається на вимоги на недотримання вимог ст. ст. 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 05.12.2003.

Судом встановлено, що Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції від 05.12.2003 року, яка була чинною на момент укладення кредитного договору, не передбачалось обов'язку банку чи іншої кредитної установи надавати споживачеві у письмовій формі окремо від кредитного договору відомостей про умови кредитування, зокрема і про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, дати видачі кредиту, або якщо кредит надаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, умови дострокового розірвання договору.

У вказаному законі в зазначеній редакції права споживача на інформацію про товари (роботи, послуги) врегульовані статтею 18, яка містить загальні правила та вимоги щодо змісту такої інформації без розмежування на окремі види діяльності, а отже суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір відповідав на момент його укладення вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 05.12.2003 року, яка була чинною на момент його укладення.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 05.12.2003, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як вбачається із договору кредиту, позивач ОСОБА_3 була ознайомлена з умовами кредитування та погодилася із ними, підписавши договір без зауважень, отримала кошти в розмірі 30960,00 доларів США і лише у грудні 2016 року, майже через одинадцять років після отримання кредиту, заявила позовні вимоги про визнання договору кредиту недійсним.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач була ознайомлена з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується її особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказі протилежного позивачем не надано.

Щодо посилання представника позивача, що існує дисбаланс прав та обовязків сторін кредитного договору, зокрема через відсутність в договорі відповідальності банку за порушення вимог договору (пені за кожен день прострочення та штрафу) зазначене спростовується умовами кредитного договору. Так, в п. 4.2 договору зазначається, у випадку невиконання Банком зобовязань по видачі Кредиту згідно п.2.1.2 даного договору, за умови виконання Позичальником зобовязань, передбачених п.2.2.6 даного договору, Банк сплачує Позичальникові пеню в розмірі 0,1 % річних від ненаданої суми за кожний день прострочення виконання даного зобовязання (за винятком випадків, передбачених п.2.3.5 даного Договору).

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомилася та погодилася з його умовами.

Так само судом не встановлено, що наявні умови договору обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством.

Суд не може погодитись з доводами позивача, що її було введено в оману, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Крім того, суд зазначає, що позивач не був обмежений часом ознайомлення з умовами кредитного договору, отримання юридичної допомоги, обрання іншої банківської установи.

Як вбачається з матеріалів справи при укладанні спірного договору сторони погодили усі умови договору без будь-яких зауважень, ОСОБА_3 отримала кредитні кошти, що не заперечується позивачем.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання спірного договору недійсним у зв'язку із порушенням прав споживача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають,.

На підставі та керуючись ст. ст. 6, 203, 215, 626-629, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 05.12.2003 року), ст. ст. 13, 76, 81, 89, 265, 273, 352-355 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 29.08.2018 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_4