У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" вересня 2018 р.

м. Київ

справа № 754/17199/15-ц

провадження № 6/755/1063/2018

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Ламбуцької Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Щедріної В.Р., заінтересована особа: ОСОБА_2, про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадження Дніпровського районного суду м. Києва надійшло подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Щедріної В.Р., заінтересована особа: ОСОБА_2, про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, відповідно до якого заявник просить суд тимчасово обмежити боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду.

Подання мотивовано тим, що на виконанні у державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження ВП № 49555847 з виконання виконавчого листа № 755/17199/15-ц, виданого 07.10.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПП «Органікс» заборгованості по договору кредиту у розмірі 4 732 302,23 грн., третейського збору в сумі 25 500,00 грн. та 243,60 судового збору. Державним виконавцем до відповідних установ були направлені запити з метою перевірки майнового стану боржника. Згідно відповідей на запити державного виконавця боржник офіційного джерела доходів не має, номери рахунків, відкриті в установах банків у боржника відсутні, пенсію не отримує, інформація щодо працевлаштування відсутня, прав власності на нерухоме майно не зареєстроване. 04.12.2015 року постановою державного виконавця накладено арешт на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах суми боргу. Боржник ухиляється від виконання своїх цивільно-правових зобов'язань, визнаних судовим рішенням, заборгованість в добровільному порядку не погашає, що є підставою звернення заявника з даним поданням до суду.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Вивчивши матеріли справи, дослідивши подані заявником докази, суд приходить до наступного.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2015 року по справі № 755/17199/15-ц видано виконавчий лист на виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 19.06.2015 року про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Приватного підприємства «Органікс» на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту у сумі 4 732 302,23 грн., сплаченого третейського збору у розмірі 25 500,00 грн. та судового збору в розмірі 243,60 грн.

На підставі заяви стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» від 25.11.2015 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 04.12.2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 49555847 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 755/17199/15-ц від 07.10.2015 року, копію якої надіслано стягувачу ПАТ «Укрсоцбанк» та боржнику ОСОБА_2

04.12.2015 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2

Згідно листа від 24.02.2017 року № ГІОЦ-43/532 Виробничого підрозділу «Харківського відділення» філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» ПАТ «Українська залізниця» в інформаційних базах відсутні відомості про зареєстроване майно боржника ОСОБА_2

За даними Управління споживчого ринку Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку від 02.03.2017 року № 10-131, від 12.02.2018 року № 121/0/505-18 об'єкти торгівлі, ресторанного господарства та сфери побуту за боржником ОСОБА_2 не обліковані.

За даними Головного управління Держпраці у Харківській області за березень 2017 року № 1980/05-18 за боржником ОСОБА_2 не зареєстровані великотоннажні та інші технологічні транспортні засоби, що не підлягають експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування.

За даними Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 05.02.2018 року не обліковуються на праві власності ОСОБА_2 сільськогосподарська техніка, самохідні машини та механізми.

30.01.2018 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої було накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_2, що містяться на його рахунках в ПАТ КБ «ПриватБанк» та Філії ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Харкові.

03.03.2018 року та 15.03.2018 року на депозитний рахунок ВПВР УДВС ГТУЮ у Харківській області надійшли грошові кошти у розмірі 18 461,20 грн. та 7 535,96 грн.

12.03.2018 року ОСОБА_2 на прийомі у державного виконавця ознайомився з правами та обов'язками сторін у виконавчому провадженні.

Відповідно до розпорядження № 49555847 від 16.03.2018 року грошові кошти на загальну суму надходжень 25 997,16 грн. були розподілені наступним чином: 150,00 грн. витрати виконавчого провадження, 2 349,74 грн. перераховано виконавчого збору та 23 497,42 грн. перераховано стягувачу у рахунок погашення заборгованості

За даними відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.07.2018 року ОСОБА_2 на праві власності належить нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 84,8 кв.м,, 142,3 кв.м., 12.3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 15.05.2012 року іпотеко держателем ПАТ «Укрсоцбанк» зареєстровано іпотеку на нежитлові приміщення загальною площею 2 030,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 що належать на праві власності ОСОБА_2

Згідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Згідно положень даного Закону громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору у передбачених законом випадках; якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з'ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п. 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції. Більше того Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень.

Згідно до ч. 1, 3 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Слід зауважити, що словосполучення «невиконання боржником судового рішення» означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом певного строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження (висновки Верховного Суду України, узагальнення судової практики щодо розгляду подань про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року).

Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Дії державного виконавця щодо встановлення місця проживання боржника, розшуку майна боржника не можуть свідчити про ухилення боржника від виконання зобов'язань. Вказані дії проводяться державним виконавцем незалежно від ухилення чи не ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду.

Таким чином, оскільки державним виконавцем не надано належні та об'єктивні докази на підтвердження ухилення боржника від виконання зобов'язання, у суду не має правових підстав для задоволення подання державного виконавця.

Крім того, слід зауважити, що звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження конституційного права громадянина на свободу пересування.

Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема у справі №6-55583ск13 (ухвала від 31.01.2014 року), у справі №6-51650ск13 (ухвала від 24.01.2014 року).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Щедріної В.Р., заінтересована особа: ОСОБА_2, про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, - є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 258-261, 268, 352-354, 441 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Щедріної В.Р., заінтересована особа: ОСОБА_2, про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Заявник має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали суду.

Суддя: В.І. Галаган