Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 367/5144/16-ц

провадження № 61-20603св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 листопада 2016 року у складі судді: Чернов Д. Є. та рішення апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Гуля В. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дітей.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Сторони є батьками дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Оскільки вони проживають окремо, а відповідач ухиляється від виконання сімейних обов'язків, не приймає участі у вихованні та утриманні дітей, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на дітей в розмірі ? частини усіх видів заробітку відповідача.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 листопада 2016 року позов задоволено повністю:

- стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 29 червня 2016 року і до досягнення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 року;

- стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 29 червня 2016 року і до досягнення ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_9 року;

- стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 29 червня 2016 року і до досягнення ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_10 року.

Допущено негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не виконує обов'язку з утримання неповнолітніх дітей, тому на підставі статей 180, 182 СК України з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню аліменти на трьох неповнолітніх дітей.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 листопада 2016 року змінено в частині стягнення аліментів. Викладено резолютивну частину наступним чином: «Позовну заяву ОСОБА_4 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання їх спільних дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, щомісячно у розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку до досягнення старшим сином повноліття ІНФОРМАЦІЯ_10 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з подальшою відповідною індексацією, починаючи з 29 червня 2016 року».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до частин другої, третьої статті 183 СК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру стягнення аліментів.

У березні 2017 року ОСОБА_5 подав касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 листопада 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року, в якій просить змінити оскаржені рішення в частині розміру аліментів шляхом стягнення аліментів щомісячно у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку до досягнення старшим сином повноліття ІНФОРМАЦІЯ_10 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з подальшою відповідною індексацією, починаючи з 29 червня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 не ухиляється від утримання дітей, приймає участь у їх вихованні та добровільно надає кошти на їх утримання. Вважає, що аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку будуть відповідати потребам дітей та задовольняти їх прожитковий мінімум і не позбавить його можливості брати участь у додаткових витратах на дітей.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

При задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що відповідач, як батько малолітніх дітей, кошти на їх утримання не надає в добровільному порядку, тому з нього на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання дітей в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку на кожного.

При зміні рішення суду першої інстанції апеляційний суд, з посиланням на частину другу статті 183 СК України вказав, що аліменти на дітей слід стягнути шляхом визначення єдиної частки від заробітку батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1798цс16 зроблено висновок, що «за частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 % заробітної плати боржника».

Оскільки сторони мають трьох малолітніх дітей, то апеляційний суд з урахуванням того, що відповідач працевлаштований, має постійне місце роботи, має стабільний заробіток, інших осіб на своєму утриманні не має, зробив правильний висновок про стягнення аліментів на дітей шляхом визначення єдиної частки у розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 листопада 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О.Антоненко

В. І. Журавель