ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 2-4331/09

провадження № 61-34362св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_4,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська Ольга Василівна, Комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомого майна»,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року, ухвалене у складі судді Кравчук Т. С., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Гірняк Л. А., Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2004 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності.

У лютому 2005 року вказаний позов об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Запольська О. В., Комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомого майна», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на 1/3 частку нежитлової будівлі і стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначила, що 2 листопада 2002 року вона уклала з ОСОБА_5 договір про спільну діяльність, метою якого було здійснення реконструкції нежитлової будівлі по АДРЕСА_1. Вони також погодили, що по закінченню робіт з реконструкції і введення будівлі в експлуатацію укладуть договір купівлі-продажу, за яким позивач набуде право власності на 1/3 частку будівлі в рахунок понесених нею на реконструкцію витрат.

Роботи з реконструкції станом на 2004 рік завершені і будівля являє собою трьохповерхове офісне приміщення з мансардою, проте ОСОБА_5 ухиляється від введення її в експлуатацію.

Позивач вказує, що ОСОБА_5 без її дозволу і в порушення умов договору про спільну діяльність від 2 листопада 2002 року продав реконструйовану будівлю ОСОБА_6 При укладенні договору купівлі-продажу від 1 листопада 2004 року ОСОБА_5 надав правовстановлюючі документи на будівлю, у яких зазначено її попередні технічні характеристики, що існували до проведення реконструкції і на момент укладення договору не відповідали дійсним характеристикам.

Посилаючись, з урахуванням остаточного уточнення позовних вимог у березні 2009 року, позивач просила визнати за нею право власності на 1/3 частку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 1 листопада 2004 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, витребувати 1/3 частку нежитлової будівлі з незаконного володіння ОСОБА_6 і стягнути з ОСОБА_5 268 639 гривень в рахунок компенсації перевищення внесків за договором про спільну діяльність.

У жовтні 2004 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_4 із зустрічним позовом, уточненим у квітні 2009 року, про визнання договору про спільну діяльність від 2 листопада 2002 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оспорюваний договір укладений з порушенням вимог статті 430 ЦК Української РСР, який був чинний на час підписання договору, згідно з якою договір про спільну діяльність може укладатися виключно для задоволення особистих побутових потреб сторін. Вказав на фіктивний характер цього договору, який укладений не з метою настання реальних наслідків, обумовлених таким правочином, а з метою створення сприятливих умов для кредитування банківськими установами.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку будівлі по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним в частині відчуження 1/3 частки цієї будівлі договір купівлі-продажу від 1 листопада 2004 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ЗапольськоюО. В. за реєстровим номером 7907.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 1/3 частку будівлі по АДРЕСА_1

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із доведеності факту виконання нею своїх зобов'язань за договором про спільну діяльність від 2 листопада 2002 року і проведення реконструкції спірної будівлі, у зв'язку з чим вона набула право на отримання у власність 1/3 частки цієї будівлі. Оскільки ОСОБА_5 в порушення своїх зобов'язань за договором ухилився від введення будівлі в експлуатацію і від укладення з позивачем договору купівлі-продажу 1/3 її частки, натомість відчужив вказане майно ОСОБА_6, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору-купівлі продажу в частині відчуження 1/3 частки недійсним і витребування її з чужого незаконного володіння. Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції зазначив про відсутність визначених законом підстав для визнання договору про спільну діяльність від 2 листопада 2002 року недійсним.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2009 року і ухвалою Верховного Суду України від 10 листопада 2010 року, якими відхилено апеляційну і касаційну скарги ОСОБА_6

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_8 послалась на те, що на час придбання ОСОБА_6 спірної будівлі вона була його дружиною і це майно є їх спільною сумісною власністю, тому ухвалене судом першої інстанції рішення стосується її прав і обов'язків, і оскаржила дане рішення в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року - без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявник не зазначила достатньо вагомих доводів, які б виправдали необхідність перегляду судового рішення, яке набрало законної сили більш ніж сім років тому, і не довела наявності підстав для відходу від принципу остаточності судового рішення, який є складовою права на справедливий суд.

У липні 2017 року ОСОБА_8 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_4 і задовольнити вимоги зустрічного позову ОСОБА_5

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушення норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції не залучив її до участі у справі, чим обмежив її в можливості захищати свої майнові права, зокрема право на отримання у власність 1/2 частки будівлі по АДРЕСА_1, яка придбана її колишнім чоловіком ОСОБА_6 у період їх шлюбу за спільні кошти подружжя.

Вказала, що суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки наявним у справі доказам, які підтверджують, що ОСОБА_4 як фізична особа реконструкцію спірної будівлі не проводила, власних коштів на це не витрачала.

Вважає, що за відсутності доказів введення будівлі по АДРЕСА_1 в експлуатацію і офіційного звернення ОСОБА_4 до ОСОБА_5 щодо укладення договору купівлі-продажу її 1/3 частки, немає підстав для висновку про порушення прав позивача на майно.

Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, не звернули уваги, що ОСОБА_4 понесла витрати на реконструкцію будівлі у розмірі 115 555 гривень, а ОСОБА_6 здійснив ремонтні роботи на суму 5 215 360,46 гривень, тому набув право на це майно як на перероблену річ в порядку статті 332 ЦК України.

Зазначила, що договір купівлі-продажу від 1 листопада 2004 року укладений з дотриманням вимог законодавства і підстав для визнання його в частині недійсним немає. Визнаючи договір частково недійсним, суд першої інстанції в порушення вимог закону не зазначив конкретних пунктів, які ним визнано недійсними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно зі статтею 405 ЦПК України у разі, якщокасаційна скарга надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час касаційного розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. Суд касаційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час касаційного розгляду справи за касаційною скаргою іншої особи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 2 листопада 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений договір про сумісну діяльність, відповідно до умов якого сторони зобов'язалися об'єднати свої зусилля та майно для досягнення спільної мети - реконструкції нежитлової двоповерхової будівлі площею 655,5 кв.м по АДРЕСА_1

Згідно з пунктом 2 договору про сумісну діяльність внеском ОСОБА_4 є грошові кошти на проведення реконструкції в сумі 240 000 гривень, а внеском ОСОБА_5 - двоповерхова будівля площею 655,5 кв.м по АДРЕСА_1

Відповідно пункту 6.4 договору ОСОБА_5 зобов'язався не відчужувати майно, надане як внесок згідно з цим договором.

Судами також встановлено, що в порядку виконання договору ОСОБА_4 уклала з банківськими установами кредитні угоди № 08/11-002ф-02 від 26 листопада 2002 року та № 27/03ф від 7 липня 2003 року для отримання коштів на реконструкцію будівлі.

Також ОСОБА_4, діючи як директор ПП «Шанс», уклала кредитний договір від 22 травня 2003 року, а ОСОБА_5 у забезпечення цього договору передав в заставу належне йому майно.

Оцінивши покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, суди встановили, що з моменту укладення договору про спільну діяльність ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 здійснювала дії щодо проведення реконструкції будівлі по АДРЕСА_1

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 31 жовтня 2008 року документально підтвердженими є витрати ОСОБА_4 на проведення реконструкції будівлі в сумі 111 555 гривень.

За проведення робіт з розбирання будівлі ОСОБА_4 внесла в касу ПП «ОС Технолоджи» 205 800 гривень. Всього позивачем, з урахуванням інших робіт, сплачено підприємству 285 100 гривень.

Також судами встановлено, що у зв'язку з отриманням кредитних коштів для оплати робіт з реконструкції будівлі ОСОБА_4 сплатила АТ «ВАБанк» проценти за користування кредитом у розмірі 111 984,06 гривень, що також є понесеними позивачем в порядку виконання договору про сумісну діяльність витратами.

Оцінивши подані сторонами докази в сукупності, суди встановили, що загальна сума понесених ОСОБА_4 у зв'язку з проведенням реконструкції витрат складає 512 639 гривень, що свідчить про повне виконання нею зобов'язань за договором про сумісну діяльність від 2 листопада 2002 року.

1 листопада 2004 року ОСОБА_5 відчужив ОСОБА_6 спірну будівлю по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

На момент її відчуження реконструкція завершилася і фактична площа будівлі збільшилася з 655,5 кв.м до 1 134,4 кв.м у зв'язку з будівництвом третього поверху і мансардної надбудови.

Дозволу від ОСОБА_4 на укладення договору купівлі-продажу від 1 листопада 2004 року ОСОБА_5 не отримував; позивач проти відчуження будівлі категорично заперечувала у зв'язку з існуванням судового спору між ним щодо визнання права власності на частку у цьому майні.

Згідно зі статтею 430 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення договору про сумісну діяльність, за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і та іншого.

Ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх загальною згодою (стаття 430 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення договору про сумісну діяльність).

Для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю.

Згідно зі статтею 432 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення договору про сумісну діяльність, грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_4 виконала свої зобов'язання за договором про сумісну діяльність і профінансувала проведення реконструкції будівлі по АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 від виконання зобов'язань за договором, в тому числі щодо передачі їй 1/3 частки будівлі, ухиляється, дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/3 частку спірної будівлі.

Частина друга статті 430 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення договору про сумісну діяльність, визначала, що громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Одночасно стаття 4 Закону України «Про власність», який був чинний на час укладення договору про сумісну діяльність, встановлювала, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб'єктів права власності.

Згідно зі статтею 2 постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року «»Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» до приведення законодавства Української РСР у відповідність із Законом Української РСР «Про власність» чинні акти законодавства Української РСР застосовуються, оскільки вони не суперечать цьому Законові.

Встановивши, що визначені частиною другою статті 430 ЦК Української РСР обмеження щодо цілей укладання договору про сумісну діяльність суперечать закріпленому у статті 4 Закону України «Про власність» принципу свободи здійснення права власності, суди попередній інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законодавством підстав для визнання договору про сумісну діяльність від 2 листопада 2002 року недійсним з підстав його невідповідності статті 430 ЦК Української РСР.

Стаття 432 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення договору про сумісну діяльність, закріплювала, що майно, створене або придбане в результаті спільної діяльності учасників договору, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (статті 658, 659 ЦК України).

За правилом частини третьої статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_5 відчужив ОСОБА_6 у цілому нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, 1/3 частка якої підлягала передачі у власність ОСОБА_14 за договором про сумісну діяльність, і згоди позивача на укладення такого договору ОСОБА_5 не отримував, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання договору купівлі-продажу від 1 листопада 2004 року недійсним в частині відчуження 1/3 частки спірної нежитлової будівлі.

Касаційний суд звертає увагу, що зазначені у касаційній скарзі ОСОБА_8 доводи про те, що за договором про сумісну діяльність від 2 листопада 2011 року ОСОБА_14 не набула права власності на 1/3 частку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 уже оцінювалися касаційним судом під час перегляду справи Верховним Судом України у 2010 році.

Касаційний суд вказав на помилковість таких тверджень, оскільки, у зв'язку з виконанням позивачем своїх зобов'язань і проведенням реконструкції, вона відповідно до частини другої статі 432 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення договору про сумісну діяльність, стала співвласником цього майна. Частка у ОСОБА_14 у спільному майні, відповідно до домовленостей з ОСОБА_5, склала 1/3 частку.

Так як за змістом статті 405 ЦК України суд касаційної інстанції розглядає касаційну скаргу, яка надійшла після касаційного перегляду справи, в межах доводів, які не розглядалися під час касаційного розгляду справи за касаційною скаргою іншої особи, зазначені ОСОБА_8 заперечення щодо набуття ОСОБА_14 права власності на частку спірної будівлі не оцінюються касаційним судом.

З викладених підстав касаційний суд не перевіряє доводи заявника про те, що договір купівлі-продажу від 1 листопада 2004 року відповідає закону у повному обсязі і правових підстав для визнання його частково недійсним немає, оскільки в ухвалі Верховного Суду України від 10 листопада 2010 року, якою відхилено касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалені у справі судові рішення, касаційний суд зазначив, що відчуження ОСОБА_5 спірного майна всупереч волі співвласника ОСОБА_14 є підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Такі висновки Верховного Суду України повністю ґрунтуються на законі, зокрема на вимогах статей 356, 358 ЦК України, згідно з якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до повноважень касаційного суду згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Не мають правового значення для вирішення справи посилання заявника на те, що ОСОБА_6 не заперечував щодо віднесення спірного майна до спільного майна подружжя, оскільки, у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_5 права на відчуження 1/3 частки будівлі по АДРЕСА_1, вказана частка не є власністю ОСОБА_6 і не може бути віднесена до його спільного з ОСОБА_8 майна.

Помилковим є твердження заявника про те, що ОСОБА_6 набув право власності на будівлю по АДРЕСА_1 відповідно до статті 332 ЦК України як на перероблену річ, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що реконструкція вказаної будівлі була проведена до її відчуження у 2004 році за рахунок коштів ОСОБА_14

За таких обставин правові підстави для застосування статті 332 ЦК України до спірних правовідносин відсутні, тому доводи касаційної скарги у цій частині необґрунтовані.

Помилковими є посилання заявника на відсутність у ОСОБА_14 права вимагати витребування спірного майна з володіння ОСОБА_6 на підставі статті 388 ЦК України. Суд першої інстанції, встановивши, що 1/3 частка будівлі по АДРЕСА_1 відчужена ОСОБА_6 поза волею її власника - ОСОБА_14, правильно застосував до спірних правовідносин статтю 388 ЦК України і витребував це майно на користь позивача.

Щодо тверджень заявника про те, що вона не приймала участь у розгляді справи у суді першої інстанції, тому була позбавлена можливості своєчасно звернутися із апеляційною скаргою на це рішення, суд зазначає наступне.

Касаційний суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що, розірвавши шлюб з ОСОБА_6 у 2007 році, ОСОБА_8 повинна бути обізнана про стан своїх майнових справ або у розумний строк вжити заходів для своєчасного отримання відповідних відомостей. Заявник із апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року, яке набрало законної сили 18 листопада 2009 року, звернулася у лютому 2017 року. Обґрунтованих доводів щодо причин, які об'єктивно перешкоджали їй своєчасно дізнатися про існування оскарженого судового рішення, заявник не зазначила.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Одним із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності, який включає в себе принцип остаточності рішень суду.

В національному законодавстві даний принцип закріплений у статті 129-1 Конституції України і статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», згідно якими судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Європейській Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним і основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотриманню принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише у разі, якщо він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Устименко проти України», рішення у справі «Рябих проти Росії», рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для оскарження рішення до вищого суду, проте така свобода розсуду не може бути необмежена.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для поновлення строку оскарження до вищого суду остаточного судового рішення, яке набрало законної силі і обов'язкове до виконання, суди повинні встановити, чи виправдовують зазначені у скарзі на рішення причини втручання у принцип res judicata.

У справі «Желтяков проти України» Європейським Судом з прав людини зазначено, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що після остаточного вирішення судами питання їхнє рішення не повинно ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини також наголосив, що суд повинен з'ясувати, чи вимагає ситуація грубого втручання у остаточне рішення суду, зокрема, якщо було допущено серйозне порушення процесуальних норм або з метою виправлення помилок правосуддя.

У справі «Трегубенко проти України», розглядаючи доводи Уряду про виправдання втручання у майнові права заявника з посиланням на те, що таке втручання було спрямоване на правильне застосування законодавства, Європейський Суд з прав людини зробив висновок про те, що, хоча правильне застосування законодавства беззаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової визначеності та доступу до суду.

У даній справі ОСОБА_8 звернулася до суду з касаційною скаргою на остаточне судове рішення, ухвалене більше семи років тому.

Оцінивши доводи касаційної скарги, касаційний суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що заявником не зазначено обґрунтованих доводів суттєвого та неспростовного характеру, які б свідчили про допущені судом першої інстанції серйозні порушення процесуальних норм чи допущення при ухваленні рішення неправильного застосування законодавства.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук