РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8653/17

пр. № 2/759/1419/18

13 грудня 2018 року Святошинський районний суд м.Києва в складі :

головуючого судді - І.В.П'ятничук,

за участю секретарів - А.М.Немировської, В.В.Медвідчук,

позивача - ОСОБА_1,

представників позивачів- ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5,

представника третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за основним позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи : ОСОБА_5, ОСОБА_9, Державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В.

про визнання права власності на спадкове майно та витребування майна з чужого незаконного володіння,

та за зустрічним позовом

ОСОБА_8 до ОСОБА_1, ОСОБА_7, третя особа : ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_8 та просили суд постановити рішення яким, визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4.н., право власності на Ѕ квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. в порядку спадкування за законом після ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5., визнати за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на Ѕ квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5., витребувати від ОСОБА_13 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_7 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на користь позивачів понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_8 в свою чергу звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про усунення від права на спадкування за законом та просив суд постановити рішення, яким усунути від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_12 який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 р. його дочок ОСОБА_1, ОСОБА_7

В обґрунтування заявлених вимог основного позову позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_7 вказували на те, що вони є доньками ОСОБА_12, останньому на праві особистої приватної власності належала квартира за адресою АДРЕСА_2. 29.05.2012 року між ОСОБА_12 і ОСОБА_5 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом 14 КДНК за №3-1713, за яким квартира АДРЕСА_3 переходила у власність ОСОБА_5, а той у свою чергу зобов'язувався довічно забезпечувати відчужувача утриманням. На момент підписання договору, за своїм психічним станом ОСОБА_12 не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, усвідомлювати суті правових наслідків договору, прав та обов'язків сторін, оцінити умови та ризики договору, оскільки з 1987 року він страждає на нервово-психічне захворювання, лікувався у КМК психоневрологічній лікарні №1 з діагнозом шизофренія, параноїдна форма, нападоподібно-прогредієнтний перебіг, перебував на диспансерному обліку в психоневрологічному диспансері №4. З часу захворювання та до моменту підписання договору, він лікувався на денному стаціонарі ПНД та проходив періодичні огляди амбулаторно та в умовах психіатричних стаціонарів. Йому було встановлено ІІ групу інвалідності загального захворювання безстроково. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2014 року із змінами внесеними рішенням від 26.11.2014 року Апеляційного суду міста Києва, ОСОБА_12 визнано недієздатним та призначено опікуна ОСОБА_1, якою в інтересах ОСОБА_12 було подано позовну заяву до Святошинського районного суду міста Києва про визнання недійсним договору довічного утримання. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27.07.2016 року визнано недійсним договір довічного утримання, що укладений 29.05.2012 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом 14 КДНК за №3-1713. Апеляційний суд міста Києва 16.11.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилив і залишив рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27.07.2016 року без змін. Таким чином, вищезазначений договір довічного утримання в законному порядку визнано недійсним. ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_12 помер. 06 грудня 2016 року державному нотаріусу Іваненко Р.С. 14 КДНК було надано заяву (повідомлення), що зареєстрована за вхідним №1151/02-14 від 06.12.2016 року. У заяві повідомлялось, що посвідчений нею договір довічного утримання визнаний судом недійсним з 16.11.2016 року і у відповідності до ст. 216 ЦК України квартира, що була передана за договором довічного утримання, має бути повернута відчужувачу - ОСОБА_12 В заяві також повідомлялось, що ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_5. помер. До заяви були додані копії всіх підтвердних документів, а саме: копія договору довічного утримання, копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.07.2016р., копія ухвали Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016р., копія свідоцтва про смерть ОСОБА_12 Згодом було виявлено, що державний нотаріус Іваненко Р.С. на підставі вищезазначеної заяви, а саме на підставі факту смерті ОСОБА_12 зняла заборону на відчуження вищезазначеної квартири. Однак, державним нотаріусом 14 КДНК Іваненко Р.С. до державного реєстру правочинів відомості про недійсність договору довічного утримання внесено не було. 09 березня 2017 року державним нотаріусом 2 КДНК відкрито спадкову справу №148/2017 за померлим ОСОБА_12. Спадкоємцями за законом першої черги є позивачі. Проте, вже 19.04.2017 року квартира АДРЕСА_4 була відчужена за договором купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай Іриною Володимирівною за №696. Сторонами в даному договорі є покупець ОСОБА_9 та продавець ОСОБА_5. Як підставу виникнення права власності у продавця зазначено договір довічного утримання від 29.05.2012р, посвідчений державним нотаріусом 14 КДНК за №3-1713. На момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 не був власником квартири та не мав прав і повноважень укладати такий договір, адже договір довічного утримання було визнано недійсним у судовому порядку 27.07.2016 року, в подальшому вказана квартира була відчужена ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 Враховуючи наведене, та те, що позивачі прийняли спадщину після померлого ОСОБА_12 шляхом подання відповідних заяв про прийняття спадщини у встановлені строки та враховуючи те, що право на спадщину належить спадкоємцям з моменту прийняття спадщини, однак позивачі не можуть отримати та оформити належне їм спадкове майно у зв'язку з незаконним вибуттям майна із спадкової маси, та посилаючись на ч.1 ст.228, ст. 321, ч.1 ст. 328, ст. 330, ст. 387, ч.1 ст. 388, ст. 1218, ст. 1268 ЦК України просили заявлені позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог заявленого зустрічного позову позивач за зустрічним позовом ОСОБА_8 вказував суду на те, що він є власником квартири АДРЕСА_4, як йому стало відомо до придбання даної квартири ОСОБА_9 та набуття на неї права власності ОСОБА_14 власником вказаної квартири був ОСОБА_12 29.05.2012 р. з ініціативи останнього було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_12 передав а ОСОБА_5 отримав у власність спірну квартиру, який зобов'язувався забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору, щомісячно надавав йому матеріальну та фізичну допомогу, а також відповідно до умов договору надав одноразово утримання в розмірі 40000 грн. вказаний договір було укладено оскільки доньки ОСОБА_12 жодним чином допомоги батьку не надавали, тоді як останній вказаної допомоги потребував. Посилаючись на положення ст.ст. 16, 321, 386, 391, 1224 ЦК України просив заявлені вимоги задовольнити.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 09 червня 2017 р. відкрито провадження по справі.

Як відомо, з 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актоів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В свою чергу, як передбачено ч. 2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК країни цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження.

З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст.19, 274-282 ЦПК України, справу призначено до розгляду по суті у загальному позовному провадженні за участю сторін.

Позивач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду своїх представників з належним чином оформленими повноваженнями, тому можливо розглянути справу в її відсутності.

Представники позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені вимоги основного позову підтримали та просили його задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві та уточненнях до неї, щодо вимог зустрічного позову просили в їх задоволенні відмовити вказуючи на те, що вимоги даного позову жодним чином не обґрунтовані а також на те, що ОСОБА_8 не є належним позивачем який має право на звернення до суду з вказаним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені вимоги основного позову підтримала та просила їх задовольнити, в задоволенні вимог зустрічного позову просила відмовити вказуючи на те, дійсно до 1985 р. їх родина жила разом з батьком в спірній квартирі, однак батько зловживав спиртними напоями, знущався над ними з сестрою та мамою і тому вони вимушені були переїхати з квартири, однак з батьком вони продовжували спілкуватись, оскільки у її сестри ОСОБА_7 народилась дитина яка хворіє на тяжку форму ДЦП батька відвідувала саме вона - ОСОБА_1, вона і опікувалась батьком, привозила речі, їжу, ліки, прибирала в квартирі, потім коли її батька було визнано недієздатним її було призначено опікуном над ним.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду представника з належним чином оформленими повноваженнями, тому є можливим розгляд справи в його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_4 підтримала вимоги зустрічного позову та просила їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в зустрічній позовній заяві, щодо вимог основного позову в їх задоволенні просила відмовити вказуючи на його необґрунтованість.

Третя особа ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6, в судовому засіданні щодо вимог основного позову заперечували, вказуючи на те, що ОСОБА_14 мав всі моральні права а відчуження вказаної квартири оскільки з часу укладання даного договору довічного утримання опікувався над ОСОБА_12 допомагав йому фізично, матеріально та морально, вимоги зустрічного позову вважав обґрунтованими.

Третя особа ОСОБА_9, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому є можливим розгляд справи в його відсутності.

Треті особи Державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, направили суду свої пояснення з приводу заявлених вимог, тому суд вважає можливим розглянути справу в їх відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, третьої особи, представника третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є доньками ОСОБА_12, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 19.12.1972р. та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 12.04.1980р., а також відповідними свідоцтвами про укладення і розірвання шлюбу, що підтверджують зміни прізвищ позивачів. ( а.с. 9-13).

ОСОБА_12 на праві особистої приватної власності належала квартира за адресою АДРЕСА_2, на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого 30.01.2008 р. Святошинською районною у місті Києві радою згідно з розпорядженням від 30.01.2008р №124 (Додаток №9) та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.05.2012р. номер запису: 2555, в книзі: д.1990-5, реєстраційний номер майна: 36662114. ( а.с. 14-16).

Встановлено, що 29.05.2012 року ОСОБА_12 (Відчужувач) та ОСОБА_5 (Набувач) уклали договір довічного утримання відповідно до п. 1 якого ОСОБА_12 передає у власність, а набувач отримує у власність квартиру АДРЕСА_5, та взамін чого ОСОБА_5 зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах договору. ОСОБА_5 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_12, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов нормальної життєдіяльності, на які відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру (п. 7 договору). Грошове утримання буде щомісячно виплачуватись, починаючи з моменту укладення договору до 10 числа поточного місяця (п. 8 договору). Одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 40 000,00 грн., які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням договору (п. 9 договору). Текст договору до підписання прочитаний сторонами вголос, кожною окремо. Сторони підтвердили нотаріусу, що його зміст повністю відповідає їх дійсним намірам (п. 26 договору). Особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Договір посвідчено державним нотаріусом 14 КДНК, зареєстровано в реєстрі за №3-1713. ( а.с. 17-20).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 26.03.2014 р. зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 року ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано недієздатним. Встановлено опіку над ОСОБА_12, призначено опікуном ОСОБА_1 Рішенням суду встановлено, що згідно акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи №7 від 02.01.2014, ОСОБА_12. страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді шизофренії. У період з 29.05.2012 року ОСОБА_12, страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг виражений апато-дисоціативний дефект, ускладненої зловживанням алкоголем і за своїм психічним станом у зазначений період часу не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Те, що у період з 29.05.2012 року ОСОБА_12, страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг виражений апато-дисоціативний дефект, ускладненої зловживанням алкоголем і за своїм психічним станом у зазначений період час у не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, підтверджується Актом судово-психіатричного експерта № 7 від 02.01.2014 року про що зазначено в рішенні Святошинського районного суду м.Києва від 27 липня 2016 р. ( а.с. 22-25).

Відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 27 липня 2016 р. визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 29.05.2012 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом 14 КДНК за №3-1713. Вказане рішення суду відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 16.11.2016 р. залишено без змін. ( а.с. 26-30).

ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_12 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 26.11.2016р.

06 грудня 2016 року державному нотаріусу Іваненко Р.С. 14 КДНК було надано заяву (повідомлення), що зареєстрована за вхідним №1151/02-14 від 06.12.2016 року. У заяві повідомлялось, що посвідчений нею договір довічного утримання визнаний судом недійсним з 16.11.2016 року і у відповідності до ст. 216 ЦК України квартира, що була передана за договором довічного утримання, має бути повернута відчужувачу - ОСОБА_12 В заяві також повідомлялось, що ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_5. помер. До заяви були додані копії всіх підтвердних документів, а саме: копія договору довічного утримання, копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.07.2016р., копія ухвали Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016р., копія свідоцтва про смерть ОСОБА_12

Згодом було виявлено, що державний нотаріус Іваненко Р.С. на підставі вищезазначеної заяви, а саме на підставі факту смерті ОСОБА_12 зняла заборону на відчуження вищезазначеної квартири.

Згідно з ч. 2 ст. 25 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак, державним нотаріусом 14 КДНК Іваненко Р.С. до державного реєстру правочинів відомості про недійсність договору довічного утримання внесено не було.

09 березня 2017 року державним нотаріусом 2 КДНК відкрито спадкову справу №148/2017 за померлим ОСОБА_12

Спадкоємцями за законом першої черги є діти ОСОБА_12 - ОСОБА_1 та ОСОБА_7 які подали відповідні заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_12 у встановленому законом порядку та строк.

Проте, вже 19.04.2017 року квартира АДРЕСА_4 була відчужена за договором купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай Іриною Володимирівною за №696 . Сторонами в даному договорі є покупець ОСОБА_9 та продавець ОСОБА_5. Як підставу виникнення права власності у продавця зазначено договір довічного утримання від 29.05.2012р, посвідчений державним нотаріусом 14 КДНК за №3-1713.

В подальшому як вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16.05.2017 р. вказана квартира АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу від 16.05.2017 р. відчужена ОСОБА_8 даний договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Мамай І.В.

Згідно до вимог частини 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За положеннями частини 1 ст. 1269 цього Кодексу, в редакції Закону чинного на час відкриття спадщини, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи відповідні заяви вчасно подані позивачами до державного нотаріуса.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно із ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно із ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, хоча позивачі і не отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька однак відсутність вказаного свідоцтва не позбавляє спадкоємців померлого право на спадщину.

Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України нікчемним є правочин, що порушує публічний порядок, зокрема який спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина, незаконне заволодіння майном фізичної особи.

Ст. 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

В Узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Вісник Верховного Суду України. - 2009. - № 1 (101)) зазначено, що «на відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Вважаємо, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).»

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави (глава 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 цього ж Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи викладене та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за основним позовом є законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача за зустрічним позовом щодо заявлених вимог про усунення ОСОБА_1, ОСОБА_7 від права на спадкування за закон суд вважає що дані вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині усунення від права на спадкування відповідачів за зустрічним позовом сторона позивача за зустрічним позовом посилається, зокрема, на той факт, що відповідач не надавала спадкодавці будь-якої допомоги в утриманні та догляді, враховуючи те, що остання перебувала у безпорадному стані.

Як роз'яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» 30.05.2008 N 7, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Тобто, необхідними умовами для усунення особи від права на спадкування є встановлення факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги й факту перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво й потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Виходячи зі змісту указаної норми закону та відповідно до роз'яснень викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій.

Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в ухвалі суду від 15 травня 2017 року у справі № 440/48/16-ц.

Як встановлено в судовому засіданні дійсно ОСОБА_12 в 2012 р. звертався до ТОВ «Пансіон» з метою укладання договору довічного утримання та надання йому матеріальної допомоги, вказані обставини підтверджено і свідком ОСОБА_15, яка зазначала що працювала в вказаному товаристві з 2008 по 2015 р. і до даного товариства звертався ОСОБА_12 оскільки потребував допомоги, однак в судовому засіданні встановлено, що діти ОСОБА_12 - ОСОБА_1 та ОСОБА_16 не уникали від надання вказаної допомоги та надавали її.

Враховуючи наведене, а також те, що з даним позовом до суду звернувся саме ОСОБА_17 який не є спадкоємцем померлого та стороною договору довічного утримання суд вважає що дані вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають.

Також відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає можливим та доцільним вирішити питання щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивачів за основним позовом.

З викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 137, 141, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги основного позову - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_6 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 р. батька ОСОБА_12.

Визнати за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_6 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 р. батька ОСОБА_12.

Витребувати від ОСОБА_13 на користь ОСОБА_1 до ОСОБА_7 квартиру адресою: АДРЕСА_6.

Стягнути з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судових витрат в розмірі 4986 грн.

Стягнути з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_7 сплачену суму судових витрат в розмірі 4986 грн.

В задоволенні вимог зустрічного позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів.

Суддя І.В.П'ятничук