ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 638/7466/18

провадження № 22-ц/818/1326/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд з України громадянам, які не досягли шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року (в складі судді Аркатової К.В.),

установив:

У травні 2018 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд з України громадянам, які не досягли шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Чорногорії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на термін з 01 серпня 2018 року до 30 вересня 2018 року; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Чорногорії ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, у супроводі батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на термін з 01 серпня 2018 року до 30 вересня 2018 року; надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проїзного документу на імя ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4; зобовязати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, передати йому ОСОБА_5 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, для тимчасового виїзду останніх за межі України до Чорногорії без згоди та супроводу матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на термін з 01.08.2018 року до 30.09.2018 року.

Позов мотивований тим, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від даного шлюбу мають малолітніх синів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. З 2011 року по 2016 рік вони всією сімєю мешкали у місті Будва в Чорногорії, проте з невідомих причин відповідач виїхала сама з Чорногорії та вивезла з собою дітей спочатку до непідконтрольного Україні міста Алчевська Луганської області, а потім до міста Харкова, де вони мешкають на цей час в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані як внутрішньо переміщені особи. На даний час відповідач перешкоджає його спілкуванню з дітьми, хоча обєктивні підстави для цього відсутні. Відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обовязки через що молодша дитина ОСОБА_5 з 24.02.2018 року по 16.03.2018 року перебував в опіковому відділенні КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладеної медичної допомоги ім. проф. ОСОБА_7», у дитячому садку через постійні хвороби він перебував у січні 2018 року 10 днів, у лютому 3 дні, у березні 2 дні, у квітні 4 дні. Крім того, відповідача за фактом ухилення від виконання материнських обовязків притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП, діти не отримують належного догляду та відпочинку, потребують фізичного та морального оздоровлення після перебування у зоні конфлікту та недбалого ставлення матері. Оскільки останні роки діти мешкали у Чорногорії, ходили там до дитячого садка, ним прийнято рішення про направлення їх на оздоровлення та фізичного розвитку до санаторію у Чорногорію. Після того як їх стосунки з відповідачем остаточно зіпсувались вона відмовляється давати йому згоду на виїзд дітей за межі України, чим зловживає батьківськими правами, проявляє неповагу до синів у вигляді заперечення проти їх повноцінного відпочинку та розвитку, порушує права дітей. Ним оплачене перебування дітей в дитячому таборі в Чорногорії (м. Будва) організованому школою Dukey Academy d.o.o. EDU-RU з 01.08.2018 року по 31.08.2018 року, також викуплені білети на літак до Чорногорії та в зворотному напрямку до м. Харкова. Він неодноразово звертався в усній формі, а також направляв телеграми за адресою відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд синів, проте дозволу на виїзд дітей так і не отримав, у звязку з чим звернувся до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини та факти, викладені в позові, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на наступне. 20.01.2018 року вона повторно уклала шлюб з позивачем через погрози забрати дітей та позбавити батьківських прав. Позивач неодноразово застосовував до неї фізичне насильство, на дітей постійно кричав, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин з 2016 року. В квітні 2016 року вона вимушена була з дітьми виїхати з Чорногорії, де вони проживали з 2011 року та переїхала спочатку до м. Алчевська Луганської області, а потім в березні 2017 року на постійне місце проживання у м. Харків. Останнім часом позивач погрожує їй помстою, позбавленням батьківських прав. Спілкуванню дітей з позивачем вона не перешкоджає, він з ними спілкується, коли приїжджає з Чорногорії. Доказів щодо необхідності фізичного та морального оздоровлення дітей після перебування у зоні конфлікту позивачем не надано, також відсутні докази її недбалого ставлення до дітей. Також, зазначила про те, що позивач вводить суд в оману, надавши квитки, які він не придбавав. Вона категорично заперечує проти надання дозволу на виїзд дітей за кордон з медичних протипоказань, вважала, що вимоги позивача суперечать інтересам дітей, батько дітей не володіє інформацією про стан здоровя синів, яким протипоказані подібні поїздки та можуть нашкодити їх фізичному та психічному стану здоровя.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Чорногорії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди та супроводу другого з батьків відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не були досліджені у повній мірі всі обставини справи та надані сторонами докази, що призвело до винесення неправильного та несправедливого рішення по суті справи.

Апелянт вказує, що відповідачем не надано доказів виконання рекомендацій лікарів КЗОЗ «Харківська міська лікарня № 5» від 02.07.2018 року стосовно проходження ОСОБА_4 МРТ, консультації лікаря-психіатра, психолога, лікаря-інфекціоніста, що в свою чергу свідчить не про турботу про здоровя дитини, а про небажання відпускати дітей на відпочинок з батьком.

Також, апелянт зазначив, що після розірвання шлюбу з відповідачем склались дуже непрості відносини, відповідач у будь-який спосіб намагається обмежити йому спілкування з дітьми, забороняє йому бачитись з ними та виховувати. У звязку з цим він неодноразово звертався до поліції та органів опіки та піклування з відповідними скаргами.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що тимчасовий виїзд малолітніх дітей за межі України повинен відбуватись виходячи з найвищих інтересів дітей, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дітей з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дітей, їх лікування, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.04.2011 року до 04.07.2016 року, повторно шлюб зареєстровано 20.01.2018 року.

Від шлюбу мають двох малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, діти проживають з матір'ю.

Конвенція ООН про права дитини проголосила забезпечення інтересів останньої основоположним принципом дій державних чи приватних установ, судів, адміністративних чи законодавчих органів. Відповідно до ст.3 конвенції держави-учасниці зобов'язалися забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, і з цією метою вживати всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

При цьому, як зазначено в статті 27 міжнародного договору, саме батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку такої особи.

Це положення також відображене в статті 180 Сімейного кодексу, згідно з якою батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 4 ЗУ «Про охорону дитинства» система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає визначення основних правових, економічних, організаційних, культурних та соціальних засад щодо охорони дитинства, удосконалення законодавства про правовий і соціальний захист дітей, приведення його у відповідність з міжнародними правовими нормами у цій сфері; забезпечення належних умов для гарантування безпеки, охорони здоровя, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 1 статті З Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 7, 8 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в судовому засіданні наданий консультативний висновок спеціаліста дитячого невролога у відношенні ОСОБА_4 від 02.07.2018 року, згідно якого у останнього мінімальна мозкова дисфункція, астеноневростенічний синдром та сидром навязливих рухів, рекомендовані консультації психолога та психіатра, домашній режим тривалістю два місяці.

ОСОБА_5 з 24.02.2018 року до 16.03.2018 року перебував на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладеної допомоги ім. проф. ОСОБА_7» з опіками І,ІІ та ІІІ ступеня, зараз триває реабілітація.

ОСОБА_4 рекомендовані консультації психолога, психіатра та домашнього режиму тривалістю 2 місяці, ОСОБА_5 в результаті отриманих опіків протипоказане перебування на сонці.

Доказів про можливість авіа перельотів для малолітніх осіб із зазначеними діагнозами, що надані медичними спеціалістами, позивачем не надано.

Крім того, відсутні докази про наявність належного медичного контролю та обстеження малолітніх дітей у таборі, де планується відпочинок останніх.

ОСОБА_4 рекомендовані консультації психолога, психіатра та домашнього режиму тривалістю 2 місяці, йому в результаті отриманих опіків протипоказане перебування на сонці, однак позивачем не надано доказів про забезпечення умов для виконання таких рекомендацій лікарів за межами України у дитячому таборі у Чорногорії та про те, що заплановані заходи у цьому таборі не зашкодять стану здоров'я дітей, не погіршать його.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У пункті 54 рішення ЕСПЛ « Хант проти України» (від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.)

Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого обєднання сімї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).)

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що тимчасовий виїзд малолітніх дітей за межі України повинен відбуватись виходячи з найвищих інтересів дітей, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дітей з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дітей, їх лікування, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що тимчасовий виїзд малолітніх дітей за межі України буде відповідати інтересам дітей позивачем не надано, та заперечення відповідачки з цього приводу не спростовані.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

ОСОБА_8