Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа №761/16762/17

провадження №61-30746св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк»,

представник відповідача - Кузьмік Денис Вікторович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року у складі судді Осаулова А. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року у складі суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» (далі - ПАТ «Комінбанк», банк), в якому просив визнати неправомірною відмову відповідача від 23 серпня 2016 у виплаті йому пенсійного банківського вкладу по договору банківського вкладу від 07 липня 2009 року.

Позов мотивовано тим, що 07 липня 2009 року між сторонами укладено договір банківського вкладу (відкриття пенсійного депозитного рахунку для накопичення пенсійних заощаджень в системі недержавного пенсійного забезпечення), відповідно до умов якого банк нараховує щомісячно пенсійні внески та перераховує їх на пенсійний депозитний рахунок для накопичення пенсійних заощаджень протягом строку дії договору.

03 серпня 2016 року позивач звернувся до банку із заявою, відповідно до якої просив виплатити йому вклад та нараховані проценти. Проте, банк неправомірно відмовив у здійсненні такої виплати, мотивуючи це тим, що позивач не надав доказів на підтвердження досягнення ним пенсійного віку (60 років).

Вказані дії позивач вважає неправомірними, оскільки банком неправильно трактуються положення чинного законодавства, що регулює недержавне пенсійне страхування та не враховано можливості отримання пенсії за віком. Строк дії договору в самому договорі не встановлений, а тому банк зобов'язаний виплатити вклад на першу вимогу позивача, оскільки до спірних правовідносин може бути застосовано положення статті 530 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду про залишення вказаного рішення без змін мотивовані тим, що надані позивачем докази не підтверджують неправомірності дій банку щодо відмови у виплати позивачу пенсійного банківського вкладу, оскільки як договором, укладеним між сторонами, так і Законом України «Про недержавне пенсійне забезпечення» передбачений чіткий порядок, умови та підстави здійснення такої виплати з пенсійного банківського вкладу, а позивачем не доведено тих обставин, що ним виконано вказані умови і при цьому банк, в порушення умов договору не здійснив відповідних виплат.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені ними рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів. Аналогічне клопотання про витребування доказів, додане до апеляційної скарги, проігнорував і апеляційний суд. Вказаними діями суди порушили право позивача на ефективний засіб захисту.

Крім того, суди попередніх інстанцій неправильно застосували Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», тобто застосували закон, який не поширюється на спірні правовідносини, та не застосували Закон України «Про недержавне пенсійне забезпечення».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач не погодився з доводами позивача та просив залишити без змін ухвалені у справі рішення, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 07 липня 2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний Індустріальний Банк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Комерційний ІндустріальнийБанк» та позивачем укладено договір банківського вкладу (відкриття пенсійного депозитного рахунку для накопичення пенсійних заощаджень в системі недержавного пенсійного забезпечення), відповідно до умов якого для накопичення заощаджень на виплату недержавної пенсії банк відкриває учаснику пенсійний депозитний рахунок, а також рахунок для нарахування процентів (пункт 1.1. договору).

Вкладних нараховує щомісячно пенсійні внески та перераховує їх на пенсійний депозитний рахунок учасника в банку для накопичення пенсійних заощаджень у межах суми, визначеної законодавством для відшкодування банківських вкладів Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (пункт 1.2. договору).

Банк зобов'язаний виплатити пенсійні заощадження після настання підстав для їх отримання відповідно до умов цього договору (підпункт 3.2.2. пункту 3.2. договору).

Учасник недержавного пенсійного забезпечення, відповідно до умов договору, є працівником вкладника (відповідача), який має право на недержавне пенсійне забезпечення на умовах та в порядку, визначених договором, Положенням про недержавне пенсійне забезпечення в ТОВ «Комерційний Індустріальний Банк» та діючим законодавством і на користь якого вкладних перераховує пенсійні внески.

Учасник має право отримати пенсійні заощадження з дня досягнення пенсійного віку відповідно до діючого законодавства України, що регулює загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (пункт 6.1.договору).

Пенсійні заощадження виплачуються банком з дня настання підстав для отримання пенсійного заощадження та отримання від учасника письмової заяви (пункт 6.2. договору).

Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до досягнення учасником пенсійного віку відповідно до діючого законодавства, що регулює загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (пункт 8.1. договору).

З заявою до відповідача про виплату банківського пенсійного вкладу з пенсійного депозитного рахунку та нараховані проценти позивач звернувся 03 серпня 2016 року.

Листом від 23 серпня 2016 року банк повідомив позивача про те, що ним не надано документів, які б підтверджували наявність обставин, визначених пунктами 6.1.-6.3. договору для здійснення виплати пенсійних заощаджень.

Положенням про недержавне пенсійне забезпечення в ТОВ «Комерційний Індустріальний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», затвердженого рішенням Правління ТОВ «Комерційний Індустріальний Банк» від 07 липня 2009 року (далі - Положення), визначено, що пенсійним депозитним рахунком є вкладний (депозитний) рахунок, що відкривається банком учаснику для зарахування та накопичення заощаджень на виплату недержавної пенсії, відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Пенсійний депозитний рахунок відкривається тільки у національній валюті України. Вкладником, відповідно до вказаного Положення, є відповідач, який перераховує грошові кошти (пенсійні внески) на користь Учасника для забезпечення недержавної пенсії.

Пенсійні внески - це грошові кошти вкладника, розмір яких вкладник визначає/обраховує самостійно з урахуванням своєї фінансової платоспроможності та обмежень, встановлених Законами України «Про оподаткування прибутку підприємств», «Про податок з доходів фізичних осіб», іншими законами України та які перераховуються банком на пенсійні депозитні рахунки Учасників.

Накопичення пенсійних внесків та виплата недержавної пенсії здійснюється відповідно до Договору, що укладається учасником з банком (пункт 3.1.1. Положення).

Відповідно до пункту 3.1.2. Положення, строк дії договору визначається в залежності від віку працівника, з яким укладається договір. Якщо договір укладається з працівником, який не досяг пенсійного віку, в такому випадку договір діє до досягнення працівником пенсійного віку, що дає право на отримання державної пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 4.1. Положення передбачено, що підставою для виплати пенсійних внесків за недержавним пенсійним забезпеченням, зокрема, є закінчення терміну дії договору; досягнення учасником недержавного пенсійного забезпечення віку, визначеного відповідно до Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення».

Законом України «Про недержавне пенсійне забезпечення» (далі - Закон) визначено, що система недержавного пенсійного забезпечення є складовою частиною системи накопичувального пенсійного забезпечення, яка ґрунтується на засадах добровільної участі фізичних та юридичних осіб, крім випадків, передбачених законами, у формуванні пенсійних накопичень з метою отримання учасниками недержавного пенсійного забезпечення додаткових до загальнообов'язкового державного пенсійного страхування пенсійних виплат.

Статтею 61 Закону визначено підстави для здійснення пенсійних виплат пенсійними фондами, однією із яких є досягнення учасником фонду пенсійного віку, визначеного відповідно до цього Закону.

Пенсійний вік, після досягнення якого учасник фонду має право на отримання пенсійної виплати, визначається за заявою учасника фонду, форма якої встановлюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, крім випадків, коли пенсійний вік визначається пенсійним контрактом відповідно до закону, що встановлює обов'язковість відрахувань на недержавне пенсійне забезпечення для окремих категорій громадян (частина друга статті 61 цього Закону).

Пенсійний вік, що визначається учасником фонду, може бути меншим від пенсійного віку, який надає право на пенсію за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, але не більш як на 10 років, якщо інше не визначено законом. Пенсійний вік, що визначається учасником фонду, може бути більшим від пенсійного віку, який надає право на пенсію за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

У заяві учасника фонду, де визначається дата настання його пенсійного віку з дотриманням обмежень, встановлених цією частиною, учасник фонду зобов'язаний зазначити вид обраної ним пенсійної виплати. Заява подається адміністратору пенсійного фонду не пізніше ніж за два місяці до настання пенсійного віку, визначеного учасником фонду.

Частиною першою статті 54 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що застрахована особа, яка відповідно до закону є учасником накопичувальної системи пенсійного страхування, має право на отримання довічної пенсії або одноразової виплати за рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування, що обліковуються на її накопичувальному пенсійному рахунку в Накопичувальному фонді або на індивідуальному пенсійному рахунку у відповідному недержавному пенсійному фонді - суб'єкті другого рівня системи пенсійного забезпечення, за умови досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, а в разі відстрочення часу призначення пенсії за віком відповідно до цього Закону у період після досягнення такого віку - з дня закінчення строку відстрочення дати призначення пенсії за віком у солідарній системі.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

З урахуванням наведених вище умов укладеного між сторонами договору, зокрема його пункту 6.1, яким передбачено, що учасник має право отримати пенсійні заощадження з дня досягнення пенсійного віку відповідно до діючого законодавства України, що регулює загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а також тих обставин, що і цим договором, і Законом України «Про недержавне пенсійне забезпечення» передбачений чіткий порядок, умови та підстави здійснення такої виплати з пенсійного банківського вкладу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено, що він виконав передбачені договором та Законом умови і при цьому банк, в порушення умов договору не здійснив відповідних виплат.

Доводи касаційної скарги позивача щодо безпідставного відхилення клопотання про витребування доказів, зокрема про витребування у ПАТ «Комерційний індустріальний банк» інформації про осіб, яким виплачені пенсійні заощадження та копій документів, на підставі яких банк виплатив пенсійні заощадження, та відхилення такого клопотання апеляційним судом вбачаються необґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджується, що вказане клопотання було вирішено у визначеному процесуальним законом порядку. При цьому, такі доводи не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, які ґрунтуються на повному і всебічному з`ясуванні обставин справи та правильному застосуванні норм матеріального права.

Посилання касаційної скарги позивача на неправильність застосування судами норм матеріального права ґрунтуються на довільному трактуванні наведених вище норм та умов, укладеного між сторонами договору, та спростовуються змістом цих норм і умов договору, які судами застосовано правильно.

Аргументи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суди виходили, відмовляючи у задоволенні позову.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська