Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 728/1768/15-ц

провадження № 61-9976св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 05 травня 2016 рокуу складі колегії суддів: Позігуна М. І., Губар В. С., Висоцької Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нежитлове приміщення, посилаючись на те, що 15 лютого 2009 року між ним та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 з подальшим (після завершення будівництва вказаного будинку) укладенням договору купівлі-продажу. На підставі вищевказаного попереднього договору він передав відповідачу 100 тис. грн, а 01 липня 2009 року між сторонами було укладено сам договір купівлі-продажу нежитлового приміщення. На виконання цього договору він сплатив відповідачу решту грошових коштів у сумі 100 тис. грн. Однак ОСОБА_2 належним чином не зареєстрував право власності на новозбудоване нежитлове приміщення, що унеможливило нотаріально посвідчити договір. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати дійсним договір купівлі-продажу та визнати за ним право власності на нежитлове приміщення, що знаходиться в цокольній частині будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2015 року у складі судді Новікова О. М. позов задоволено. Визнано дійсним не посвідчений нотаріально письмовий договір купівлі-продажу від 01 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про купівлю-продаж за 200 тис. грн нежитлового приміщення, яке складається з кімнат 1, 2, 3, 4, 5 площею 31,5 кв. м, 33,1 кв. м, 34,1 кв. м, 12,0 кв. м, 35,0 кв. м відповідно, в цокольному поверсі будинку під АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, яке складається з кімнат 1, 2, 3, 4, 5 площею 31,5 кв. м, 33,1 кв. м, 34,1 кв. м, 12,0 кв. м, 35,0 кв. м, в цокольному поверсі будинку під АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони фактично виконали всі умови, визначені письмовим договором купівлі-продажу від 01 липня 2009 року, а саме: ОСОБА_2 побудував цокольне нежитлове приміщення під багатоповерховим будинком під АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 оплатив його вартість в сумі 200 тис. грн. Тому наявні всі підстави для визнання вказаного договору дійсним та визнання за позивачем права власності на кімнати 1-5 нежитлового приміщення в цокольному поверсі вказаного будинку.

Додатковим рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 08 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 05 травня 2016 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, ОСОБА_3 задоволено. Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2015 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 346 грн 72 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи, з кожного.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням суду першої інстанції порушено право власності ОСОБА_3 на допоміжні приміщення в будинку, яке він отримав у зв'язку з приватизацією квартири у багатоквартирному будинку, і саме ним оспорюється і не визнається право власності на цокольне приміщення як на самостійний об'єкт нерухомого майна. На час укладення попереднього договору та договору купівлі-продажу нежитлового приміщення ОСОБА_2 не набув права власності ні на будинок в цілому, ні на цокольне приміщення як на самостійний об'єкт нерухомого майна. Також місцевим судом не враховано, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення підлягав як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 05 травня 2016 року, і залишити в силі рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2015 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована, зокрема тим, що ОСОБА_3 не довів факту порушення його прав договором купівлі-продажу цокольного поверху багатоквартирного будинку. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що спірне нежитлове приміщення є підвальним (технічним). У матеріалах справи відсутній висновок судової будівельної-технічної експертизи, яким потрібно було встановлювати, чи влаштоване у вказаному приміщенні обладнання, яке забезпечує експлуатацію будинку і його побутове обслуговування. Знаходження певних приміщень у підвалі чи на цокольному поверсі будинку не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 15 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 лютого 2018 року справу № 728/1768/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 635 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Судами встановлено, що 15 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_2 зобов'язався у строк не пізніше 01 липня 2009 року продати, а ОСОБА_1 купити за 200 тис. грн вказане нежитлове приміщення, яке складається з приміщень цокольного поверху, позначених на плані як тамбур 1 площею 3,4 кв. м, технічні приміщення 2, 3, 4 площею 31,0 кв. м, 32,70 кв. м, 33,4 кв. м відповідно, східцева клітка 5 площею 11,6 кв. м, 1/2 частина технічного приміщення 6 площею 17,3 кв. м.

Під час підписання попереднього договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 100 тис. грн.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

01 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу вищевказаного нежитлового приміщення. На виконання цього договору позивач сплатив відповідачу решту грошових коштів у сумі 100 тис. грн.

Згідно з актом прийому-передачі правовстановлюючих документів від 25 січня 2010 року ОСОБА_2 передав Державній іпотечній установі документи на збудовані двадцять житлових квартир загальною площею 1 116,0 кв. м у будинку АДРЕСА_1.

Апеляційним судом також встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 04 серпня 2005 року Багатогалузеве виробниче підприємство «Ніка» зобов'язалося передати у власність ОСОБА_2 недобудований будинок під АДРЕСА_1, а покупець зобов'язався прийняти об'єкт та оплатити його вартість у розмірі 100 500 грн.

Передача об'єкта відбулася на підставі акта прийому-передачі від 04 серпня 2005 року, до якого додано, зокрема технічний паспорт на будинок, у якому відсутні відомості про наявність цокольного приміщення.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15 серпня 2005 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на вищевказаний недобудований будинок.

Відповідно до частин другої, третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Враховуючи викладене, правильним є висновок апеляційного суду про те, що на час укладення 15 лютого 2009 року попереднього договору та 01 липня 2009 року договору купівлі-продажу нежитлового приміщення ОСОБА_2 не набув права власності ні на будинок в цілому, ні на цокольне приміщення як самостійний об'єкт нерухомого майна, оскільки його будівництво не було завершено, будинок не було прийнято в експлуатацію та не проведено його державної реєстрації.

На замовлення ОСОБА_4 у вересні 2008 року Державним підприємством «Інбуд» розроблено робочий проект будівництва 50-квартирного житлового будинку з цокольним поверхом (перша черга на 20 квартир з автономним опаленням).

Згідно з обмірювальним кресленням приміщень цокольного поверху будинку приміщення під № 1, 2, 3, 4 зазначені як технічні.

Технічним паспортом на житловий будинок від 10 грудня 2009 року підтверджується, що на цокольному поверсі приміщення є технічними, в них проходять труби водопроводу, каналізації, а в приміщенні під № 2 встановлений лічильник води.

Свідоцтвом про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 21 грудня 2009 року № НОМЕР_1 встановлено відповідність закінченого будівництвом об'єкта (окремого пускового комплексу) 50-квартирного житлового будинку із цокольним поверхом (перша черга на 20 квартир з автономним опаленням) (нове будівництво) проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено його готовність до експлуатації.

Копією матеріалів інвентаризаційної справи № 6682 на вищевказаний будинок, зокрема журналом внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень цокольного поверху підтверджується їх цільове призначення як технічних приміщень.

У листі Бахмацького комунального виробничого підприємства «Комунальник» (балансоутримувач будинку) від 26 квітня 2016 року № 99 зазначено, що у спірному цокольному приміщенні знаходяться інженерні мережі водопостачання та каналізації будинку.

У рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) вказано, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (пункт 1.1).

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14 березня 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1.

За таких обставин апеляційний суд правильно виходив з того, що спірним договором купівлі-продажу порушується право власності ОСОБА_3 на допоміжні приміщення, яке він отримав у зв'язку з приватизацією квартири у вищевказаному будинку.

Тому не заслуговують на увагу доводи заявника щодо помилковості висновку апеляційного суду про те, що спірне нежитлове приміщення є підвальним (технічним), а ОСОБА_3 не довів того факту, що договір купівлі-продажу цокольного поверху багатоквартирного будинку порушує його права.

Відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Відповідно до статті 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2018 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик