Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1549/17

Номер провадження: 2/511/40/18

22 грудня 2018 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Теренчук Ж. В.,

при секретарі Ніколас С.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, Одеської філії Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень", Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень", Одеської міської ради, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту належності будинку, визнання права власності на частину колгоспного двору, визнання недійсним договору дарування будинку, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на частину будинку, визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора щодо реєстрації будинку, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання за померлим права власності на житловий будинок та про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на частину житлового будинку, про що було заведено цивільну справу за №2/511/40/18 .(а.с.2 т.1)

В серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Одеської філії Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень", Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень" про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про що було заведено цивільну справу за 2/511/46/18. (а.с.2 т.2)

В вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання незаконним дій та рішень державного реєстратора, про що було заведено цивільну справу за №2/511/766/17.(а.с.2 т.3)

Ухвалою суду від 31 січня 2018 року дані цивільні справи обєднанні в одне провадження, якому присвоєно номер провадження №2/511/40/18, номер справи №511/1549/17. (а.с.146 т.4)

В ході підготовчого судового засідання позивач неодноразово змінювала обєднані позовні вимоги, а в подальшому виклала позовну заяву в редакції від 02.04.2018 року, позов предявила до ОСОБА_4, Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, Одеської філії Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень", Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень", Одеської міської ради, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просила :

визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/5 частин будинку по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області загальною площею 80,40 кв.м. в тому числі житлова 47.20 кв.м., із яких на 1/3 частину як на частку в колгоспному дворі, 1/6 частину як на спадщину після смерті батька, 3/10 частин будинку як на спадщину після смерті матері;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/5 частин земельної ділянки по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :01:001:0237;

встановити факт, що 1/3 частина будинку по вул. Кірова, 169 с.Виноградар Роздільнянського району загальною площею 80,40 кв.м. в тому числі житлова 47.20 кв.м.,належала померлому батьку позивачки ОСОБА_8, як члену колгоспного двору;

встановити факти, що 1/3 частина будинку по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району загальною площею 80,40 кв.м. в тому числі житлова 47.20 кв.м., належала померлій матері позивачки ОСОБА_9, як члену колгоспного двору та 1/6 частина будинку була нею отримана у спадщину після смерті чоловіка;

визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: с. Виноградар, вул. Кірова, 169, Роздільнянського району, Одеської області, який укладений 31 січня 1993 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10, та посвідчений 31 січня 1994 року за реєстровим №22, секретарем виконавчого комітету Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_11;

визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інституту судових економікоправових та технічних експертних досліджень» від 21.02.2017 року про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності за ОСОБА_10 на будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області на підставі недійсного договору дарування та за технічними характеристиками будинку, на які відсутній правовстановлюючий документ на будинок загальною площею 80,40 кв.м., в тому числі житлова 40,28 кв.м.;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_4, яке вона отримала після смерті чоловіка ОСОБА_10 на будинок по вул. Кірова, 169, с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області;

визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора нотаріуса Сьомої державної нотаріальної контори від 07.03.2017 року ОСОБА_12 про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності за ОСОБА_4 на будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області;

визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора департаменту Одеської міської ради ОСОБА_13 від 07.02.2018 року про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права приватної власності за ОСОБА_4 земельної ділянки по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :01:001:0237. (а.с.1 т.5)

Ухвалою суду від 21.12.2018 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною в журнал судового засіданні, ОСОБА_7 було виключено з числа третіх осіб. (а.с.215 т.5)

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що її батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі та мали пятеро дітей. Перебуваючи у шлюбі, у 1976 році побудували житловий будинок, по вулиці Кірова, 169 в селі Виноградар загальною площею 80,40 м2, в тому числі житловою площею 47,2 кв.м., в якому постійно проживали та володіли ним спільно. Даний будинок є колгоспним двором, так як батько та мати працювали в колгоспі. Членами колгоспного двору вважає, були батьки та вона, так як інші діти вибули з колгоспного двору та не приймали участь у його утриманні, а вона з дня народження проживала в даному будинку. Станом на 15 квітня 1991 року вона не припиняла брати участь в утриманні двору та проживала з батьками, тому цей будинок належав їй, матері та батьку по 1/3 частині, так як був спільною частковою власністю його членів.

Тому за нею належить визнати право власності на 1/3 частину будинку, а за батьками факт належності їм по 1/3 частині будинку по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району загальною площею саме 80,40 кв.м., в тому числі житлова 47,20 кв.м.

Далі, 15 листопада 1995 року помер її батько ОСОБА_8 та після його смерті відкрилась спадщина на належну батьку 1/3 частину в колгоспному дворі в будинку по вул. Кірова, 169 с. Виноградар, яку прийняли позивачка та її мати ОСОБА_9, так як фактично вступили в управління спадковим майном і таким чином успадкували по 1/6 частині будинку.

Крім цього, вона також є спадкоємицею по заповіту майна померлої матері ОСОБА_9, яка все своє майно заповіла трьом із пяти дітей, як то вказано у її заповіті. Її брат ОСОБА_5 відмовився від спадщини на її користь, а сестра ОСОБА_6 спадщину не прийняла, тому вона відповідно успадкувала 3/10 частин спадкового майна, що залишилося після смерті матері, а саме: земельної ділянки та грошових вкладів, а також житлового будинку по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області.

Однак успадкувати житловий будинок, вказаний вище, вона не може, оскільки виявилося, що цей будинок її батько ОСОБА_8, при житті подарував її брату ОСОБА_10 ще в 1994 році на підставі оспорюваного нею договору дарування житлового будинку, який укладений 31 січня 1993 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10, та посвідчений 31 січня 1994 року, секретарем виконавчого комітету Виноградарської сільської ради.

Вона вважає, що цей договір дарування недійсний по наступним підставам: - в порушення вимог ст.23 КпШСУ мати своєї згоди на цей дар і відчуження будинку, який був спільною дсумісною власністю подружжя, не надавала; - договір укладений на неіснуючий будинок площею 40 кв.м. по віл. Кірова, 169 с. Виноградар, оскільки у 1976 році на його місці батьки збудували новий будинок загальною площею 80,40 кв.м. Правовстановлюючий документ на збудований будинок у батька на час укладення договору був відсутній; - в порушення п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад, затвердженої наказом Міністра юстиції України №1/5 від 19.01.1976 року угоду укладено без її згоди та матері, тоді як вони були співвласниками вказаного будинку та членами колгоспного двору;

Крім цього пояснила, що вона не пропустила строк звернення до суду за захистом порушених прав, так як про укладений договір дарування дізналась лише при зверненні в нотаріальну контру за отриманням спадщини після смерті матері.

Тому просила договір скасувати, визнавши його недійсним, а за нею визнати право власності на 4/5 частини будинку по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області і на відповідну частку у розмірі 4/5 земельної ділянки, на якій розташований будинок.

Відповідно після задоволення цієї частини позовних вимог, просила скасувати проведену на підставі вказаного недійсного правочину реєстрацію права власності на вказаний будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар за ОСОБА_10О, так як вона проведена на підставі недійсного правочину та без правовстановлюючих документів на будинок.

Крім цього, оскільки брат позивачки - ОСОБА_10 помер, а спадщину після його смерті прийняла його дружина ОСОБА_4 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину на будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області, просила скасувати вказане свідоцтво про право на спадщину, так як на будинок відсутні правовстановлюючі документи та недійсним належить визнати договір дарування будинку з відповдними діями щодо реєстрації за відповідачем вказаного будинку. .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_14 підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_14 також просив суд звернути увагу, що порушено право власності позивача на вказаний будинок, так як позивачка є його співвласником, як член колгоспного двору, що підтверджується наданою позивачем низкою витягів із погосподарської книги Виноградарської сільської ради, ніколи звязку з колгоспним двором не втрачала, не дивлячись на те, що була зареєстрована по місцю проживання в м. Одеса. Її участь в утриманні будинку підтверджується показами свідків та наданими письмовими доказами щодо придбання будівельних матеріалів. Також просили звернути увагу на грубі порушення законодавства України при реєстрації будинку за померлим ОСОБА_10 органами державної реєстрації, які без наявних правовстановлюючих документів та технічної документації провели реєстрацію будинку за померлим.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала. В судовому засіданні її представник ОСОБА_3, яка діяла на підставі доручення, заперечуючи проти позову, зазначила, що позивач втратила право на частку в колгоспному дворі, до якого відноситься будинок з господарчими спорудами по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області, так як впродовж трьох років до 15 квітня 1991 року не проживала у будинку, а також на протязі встановлених строків позовної давності протягом трьох років не витребувала належну їй частку в колгоспному дворі.

Далі вказували, що будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар, дійсно був подарований її чоловікові ОСОБА_10 в 1994 році власником будинку ОСОБА_8. При житті цей договір не оспорювала ОСОБА_9.

Позивач ОСОБА_1 вже оспорювала його недійсність, а тому просилапри винесенні судового рішення врахувати, що є вже судові рішення суду з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, які набрали законної сили на теперішній час, даний спір є аналогічним тим, які розглядалися судом, а тому просили частково спір по даній справі закрити.

В обґрунтування своєї позиції, посилались на Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року (номер провадження - №22- ц/785/904/16), ухвалу ВВССУ від 02.11.2016 року, якою було вже відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області щодо визнання правочину - договору дарування будинку недійсним.

Також просила відмовити в задоволенні інших позовних вимог щодо скасування реєстрації будинку за померлим ОСОБА_10 та в скасуванні свідоцтва про право на спадщину, виданого на імя ОСОБА_4, зокрема на успадкований нею після смерті чоловіка будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області, так як реєстрація проведена в законний спосіб, а спадщину після смерті чоловіка відповідач ОСОБА_4 отримала у встановленому законом порядку.

Представник Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області в судове засідання не зявився, заперечень на позов не надали, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Представники інших відповідачів - Одеської філії Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень", Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень", Одеської міської ради про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, в судові засідання не з"явились на виклик суду, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6, в судове засідання не прибули, надали заяви про розгляд справи у їх відсутності.(а.с.)

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Керуючись ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі та мали пятеро дітей: ОСОБА_5 (а.с.23 т.1), ОСОБА_10, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_10) ОСОБА_15 (а.с.15, 16 т.1) , ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище ОСОБА_10) ОСОБА_16, ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_10) ОСОБА_17. Проживала сімя в житловому будинку по вул. Кірова,169 в селі Виноградар, Роздільнянського району Одеської області.

Позивач ОСОБА_1 стверджувала, що даний будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар відносився до соціальної групи колгоспний двір і вона була членом вказаного колгоспного двору і має право на свою частку у цьому дворі в розмірі 1/3 частини.

Тому суд, зясовуючи питання правового статусу вказаного будинку, встановив наступне .

У відповідності до розяснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п.6 постанови №20 від 22.12.2005 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (із змінами та доповненнями), положення ст.ст. 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватись за нормами, які регулювали власність цього двору.

Відповідно до ст. 15 Закону України від 16 грудня 1993 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та у зв'язку з прийняттям Закону України «Про власність» були виключені з Цивільного кодексу України(1963 року) в главі ІІ «Спільна власність» статті 120-127, що стосувалися правового положення членів колгоспного двору, а в розділі VІІ «Спадкове право» зазначеного кодексу України 1963 року була виключена стаття 563, що стосувалася отримання спадщини в колгоспному дворі.

Закон України набрав чинності з моменту його публікації (Відомості Верховної Ради України № 3 1994 року). Таке поняття як «колгоспний двір» втратило своє значення на момент набрання чинності вказаним законом та внесенням відповідних змін.

Верховний Суд України у постанові від 24 грудня 2014 року № 6-192цс14 висловив правову позицію, що при вирішенні судами спору про право власності на майно колишнього колгоспного двору застосування норм статей 120, 123 Цивільного кодексу Української РСР без належного зясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, яка визначалася відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69, не можливо.

Так відповідно до п.20 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», затверджених постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року №69, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства (сімї). Господарства, в яких після перетворення колгоспу в радгосп залишились лише непрацюючі пенсіонери за віком (бувші члени колгоспу), відносились до господарств колгоспників. Господарства пенсіонерів і учнів-стипендіатів, які не мали працюючих членів сімї, відносились до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносились до виходу на пенсію або стипендію. Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робітників або службовців, в залежності від виконуваної роботи.

Так ОСОБА_8 та ОСОБА_9 разом з дітьми мешкали в житловому будинку по вул. Кірова, 169 с. Виноградар, в тому числі з батьками проживав донька ОСОБА_18, з 1958 року будинок належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_8.(а.28,29 т.5, а.с.207,208 т.5), що встановлено судом на підставі виписок із погосподарчих книг Виноградарської сільської ради. (а.28,29 т.5, а.с.207,208 т.5).

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 працювали в колгоспі ім. Сталіна. Участь особистою працею батьків у колгоспі підтверджується трудовою книжкою колгоспника №459, виданою на імя ОСОБА_8 а.с. (86 т.4)

Тому, встановивши, що голова цього господарства ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_9 працювали в колгоспі, а неодмінною умовою існування колгоспного двору було членство в колгоспі хоча б одного члена сім'ї, навіть пенсіонера, суд прийшов до висновку, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір і він зберігся до 15 квітня 1991 року, тобто до введення в дію Закону України «Про власність», а тому при вирішення даного спору належить керуватися нормами ст.120,123 Цивільного кодексу УРСР.

Позивач доводила, що вона не втратила прав на частку в колгоспному дворі, а тому за нею належить визнати право власності на 1/3 частину будинку, за померлими батьками факт належності їм по 1/3 частини будинку по вул. Кірова, 169 с.Виноградар .

Тому суд , зясовуючи питання членства в колгоспному дворі, встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба.

Згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.

Так з погосподарської книги Виноградарської сільської ради за 1958 1960 роки згідно виписки з особового рахунку №332, вбачається що до складу колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_8, крім нього входили всі його діти та дружина, будинок 1948 року забудови, наявні господарчі споруди погріб та літня кухня (а.с.156 т.5,)

Так з погосподарської книги Виноградарської сільської ради за 1964 1966 роки згідно виписки з особового рахунку №225, вбачається, що до складу колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_8 крім нього входили всі його діти та дружина, крім доньки ОСОБА_19 (а.с.158 т.5,). Аналогічна інформація міститься і виписці із погоспордарчої книги за 1974-1976 роки, однак з колгоспного двору вибула донька ОСОБА_19. (а.с.160 т.5)

Так з погосподарської книги Виноградарської сільської ради за 1983 1984 роки згідно виписки з особового рахунку №537, вбачається що до складу колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_8 крім нього входили його дружина та син ОСОБА_20, будинок 1950 року забудови, загальною площею 40,40 кв.м., в тому числі житлова 25 кв.м., камяний будинок, покритий шифером. та наявні господарчі споруди погріб та літня кухня (а.с.162 т.5,)

Із погосподарської книги Виноградарської сільської ради за 19871989 роки згідно виписки з особового рахунку №396, вбачається що до складу колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_8 крім нього входили лише його дружина ОСОБА_9, будинок 1950 року забудови, загальною площею 40,40 кв.м., в тому числі житлова 25 кв.м., камяний будинок, покритий шифером та наявні господарчі споруди погріб та літня кухня (а.с.163 т.5,)

Із погосподарської книги Виноградарської сільської ради за 19911995 роки згідно виписки з особового рахунку №396, вбачається що станом на 15 квітня 1991 року до складу колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_8 крім нього входили лише його дружина ОСОБА_9, будинок 1950 року забудови, загальною площею 40,40 кв.м., в тому числі житлова 25 кв.м., камяний будинок, покритий шифером. та наявні господарчі споруди погріб та літня кухня (а.с.163 т.5,)

Дані обставини підтверджуються довідкою Виноградарської сільської ради від 20.04.2015 року за №255, згідно якої в вказаному будинку в період з 1991 року по 1995 рік були зареєстровані та постійно проживали саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.52 т.1, а.с.209 т.5 ).

Так судом встановлено, що ОСОБА_21 з 18.12.1987 року зареєстрована по місцю проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18 т.1); ОСОБА_5 зареєстрований в Дніпропетровській області з 30.01.1986 року (а.с.25 т.1); ОСОБА_10 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 04.02.1998 року (а.с.28 т.1); ОСОБА_6 зареєстрована в Первомайську Миколаївської області з 27.05.1977 року (а.с.29 т.1) ОСОБА_1 в 1983 році закінчила навчання у інституті, що підтверджується копією диплому. (а.с.210 т.4). Також згідно даних актового запису про народження сина ОСОБА_10 - ОСОБА_14, його батько з 1984 року постійно проживав в м. Одеса, по Тираспольському шосе 21.(а.с.70т.1)

Тому суд, проналізувавши витяги з погосподарським книг, стверджує, що даний колгоспний двір зберігся до 15 квітня 1991 року, тобто до введення в дію Закону України «Про власність», та за погосподарською книгою Виноградарської сільської ради за 1991-1995 р.р. встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були і до складу господарства ОСОБА_8 як голови колгоспного двору, особовий рахунок №560 що по вул. Кірова, 169 с.Виноградар, входила крім самого ОСОБА_8 ще його дружина ОСОБА_9. (а.с.207 т.5)

Позивачка спростовувала дану інформацію показами свідків ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, які в суді дали свідчення стосовно того, що ОСОБА_1 весь час проживала з батьками, приїздила до них та допомагала утримувати колгоспний двір і відповідно станом на 15 квітня 19991 року була членом колгоспного двору. Крім цього , позивач надала суду письмові докази щодо участі в утриманні будинку, оплати за комунальні послуги, ремонт водопроводу (а.с.7,38 т.5), із яких вбачається , що вказані витрати понесені позивачем в 2015-2017 році.

Однак в даному випадку суд вважає, що саме погосподарські книги є визначальним доказом для встановлення кола членів колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року, оскільки саме в них було зареєстровано місце проживання особи.

Як вбачається з матеріалів справи всі діти ОСОБА_8 вибули з колгоспного двору в різний час, зокрема донька ОСОБА_1 у 1987 році вибула з колгоспного двору та з 18.12.1987 року зареєстрована по місцю проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18 т.1)

Крім того, більше трьох років до 15 квітня 1991 року позивач у вказаному будинку з батьками не проживала, належними доказами факту участі в утриманні колгоспного двору саме в цей період до 15.04.1991 року позивач не довела.

Вибувши з колгоспного двору, ОСОБА_1, не вимагала виділу своєї частки, хоча в силу чинної ст.123 ЦК УРСР на той час мала право вимагати виділу частки. В подальшому позивач також не зверталася за захистом свого права власності на частку в майні цього колгоспного двору.

Також судом встановлено, що мати позивачки ОСОБА_9, маючи право на ? частину частку в колгоспному дворі, при житті свою частку в домогосподарстві не виділяла.

При цьому позивач також стверджувала, що батькам на праві власності при житті належав будинок за адресою по вул. Кірова, 169 с. Виноградар, який вони збудували в 1976 році загальною площею 80,40 кв.м., в тому числі житлова 40,25 кв.м., а не житловий будинок 1950 року забудови загальною площею 40 кв.м.

Тому суд, зясовуючи питання щодо належності батькам позивачки будинку по вул. Кірова, 169 с. Виноградар іншого року забудови та більшої площі, встановив наступне.

Як вже зазначав суд раніше, Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у по господарські книги місцевих рад.

Згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку , що здійснюється в Україні з 1979 року. В погосподрських книгах зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто записи в по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право власності.

Такий висновок повністю узгоджується зі змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, сільських, селищних Рад депутатів трудящих, завтердженої Наказом Мінюсту, згідноя кої підтвердженням приналежності будинку , який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих, які видавались і на підставі записів у погосподарських книгах

Так судом встановлено, що даний спірний будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар був розташований на земельній ділянці площею 0,50 га, що підтверджується довідкою Виноградарської сільської ради на підставі запису в земельно-кадастровій книзі колгоспу ім. Леніна за №494 , стор.123, яка була надана ОСОБА_8 (а.с.51 т.1) В 1992 році ОСОБА_8 відмовився від частини земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,25 га на користь сина ОСОБА_10, що підтверджується довідкою сільської ради від 21.07.2010 року за №47 (а.с.53 т.1), заявою ОСОБА_10 від 22.08.1992 року (а.с.54 т.1), заяви ОСОБА_9 від 19.08.1992 року (а.с.55 т.1).

Із технічного паспорту на будинок, виготовленого 16.01.2017 року на замовлення ОСОБА_4, площа будинку станом на день інвентаризації по вул. Кірова, 169 с. Виноградар складає 80,40 кв.м. в тому числі житлова 33, 2 кв.м. (а.с.237 т.1) Будинок 1976 року забудови. Також вказані господарчі споруди гараж 1991 року забудови, сарай 1976 року забудови, сарай 1987 року забудови , погріб 1948 року забудови, літня кухня 1963 року забудови, баня 1991 року забудови, вбиральня 1963 року забудови. (а.с.235 т.1) При цьому в технічному паспорті на вказаний будинок, виготовленого на замовлення ОСОБА_4 в березні 2015 року, вказано наявність прибудови до будинку 1995 року, гаражу 1995 року забудови, бані 1995 року забудови, які згідно відмітки в технічному паспорті є самочинними.(а.с.52 т.4)

Тобто судом із даних паспортів встановлено, що на протязі 1976 -1995 років по вул.Кірова, 169 с.Виноградар велись постійно будівельні роботи.

Однак , проаналізувавши надані раніше витягів з погосподарчих книг Виноградарської сільської ради за різні роки судом встановлено, що по день укладення правочину за вказаною адресою по вул. Кірова, 169 с. Виноградар рахувався з 1964 року будинок 1948 року забудови , погріб та літня кухня (а.с.158,159 т.5), з 1983 року будинок 1950 року забудови, загальною площею 40 кв.м., в тому числі житлова 25 кв.м. Будинок камяний під шифером, господарчі споруди літня кухня та погріб.

Будь-яких даних щодо реєстрації за померлим ОСОБА_8 будинку площею 80 кв.м., в тому числі житлова 40 кв.м., 1976 року забудови в даних по господарського обліку Виноградарської сільської ради не міститься, а тому записами погосподарських книг спростовуються доводи позивача про належність будинку, який виявлений інвентаризацією 2015-2017 року, її батькам. Жодного запису про визнання права власності за ОСОБА_10 на саме такий обєкт в книгах не міститься.

Тоді як, із наведених судом вище нормативноправових актів встановлено, що правовстановлюючим документом на будинок в сільській місцевості на той час була довідка виконавчого комітету сільської ради, яка видавалась на підставі даних по господарського обліку.

При цьому , стверджуючи про те, що житловий будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар більшою площею, ніж та, що вказана в по господарчій книзі, був побудований ОСОБА_8 та його дружиною, позивачем всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження зазначеної обставини. В матеріалах справи відсутні докази завершення будівництва житлового будинку саме в 1976 році.

Допитані по справі свідки позивача ОСОБА_25, ОСОБА_24 частково підтвердили в суді , що в 1976 році велось будівництво по вул. Кірова, 169 с. Виноградар, в якому приймала участь і позивачка.

Суд врахувавши покази свідків, та відомості технічної документації на будинок 2015-2017 року , надані і позивачем, і відповідачем, прийшов до висновку, що будинок більшої площі був лише розпочатий будівництвом в 1976 році і такий висновок суду підтверджується даними технічний паспортів, наданих сторонами по справі, однак вказаними особами в експлуатацію не здавався, оскільки відповідні записи в погосподарчій книзі про реєстрацію вказаного обєкту відсутні.

Далі позивач стверджувала, що батько ОСОБА_8 в незаконний спосіб відчужив будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області, подарувавши його брату. Зокрема позивач посилалась на те, що оспорюваний Договір не відповідає вимогам законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин.

Тому суд , зясовуючи питання щодо правомірності укладення договору дарування між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в 1994 році, встановив наступне .

Так із матеріалів справи судом встановлено, що 31 січня 1993 року ОСОБА_8 подарував житловий будинок в селі Виноградар Роздільнянського району, що розташований на земельній ділянці Виноградарської сільської ради сину ОСОБА_10 та наступні господарські будівлі літня кухня, сарай, погріб. (т.1, а.с.31). Згідно Договору на момент укладення угоди вказаний житловий будинок належить дарувальнику на підставі погосподарської книги Виноградарської сільської ради. 31 січня 1994 року даний договір посвідчено секретарем Виноградарської сільської ради Роздільнянського району та зареєстровано в Реєстрі за №22 .

Подарований будинок по вул. Кірова. 169 с.Виноградар згідно договору дарування мав житлову площу 28 кв.м. (а.с.31 т.1) Дані технічні характеристики, які відображені в договорі повністю відповідають витягу з по господарської книги Виноградарської сільської ради за 1994 рік, згідно якого за ОСОБА_26 був зареєстрований житловий будинок загальною площею 40 кв.м., в тому числі житлова 28 кв.м, розташований на земельній ділянці 0,3 га господарчі споруди літня кухня 1965 року забудови та погріб. (а.с.207,208 т.2)

Відомості про нового власника будинку після укладення договору дарування будинку були внесені до по господарчої книги Виноградарської сільської ради , що підтверджується тим же витягом з книги за 1991-19995 роки та довідкою Виноградарської сільської ради №754 від 26.11.2018 року.(а.с.208,209 т.5)

Ухвалою суду від 22 грудня 2018 року, постановленій перед винесенням судового рішення по даній справі, провадження частково закрито провадження по даній справі.

Так березні 2015 року ОСОБА_1 предявила позов до ОСОБА_4, Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області , третіх осіб на стороні позивача - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку , про визнання права власності на 2/3 частини нерухомого майна, як на спадщину за заповітом. Пред"являючи позов ОСОБА_1, просила визнати недійсним договір дарування, житлового будинку по вул. Кірова, 169 с. Виноградар, з тих підстав, що її мати та дружина ОСОБА_27 - ОСОБА_9 своєї згоди на цей дар не давала, та житловий будинок, вказаний у самому договорі, на день укладення договору не існував.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.01.2016 року, яку залишено в силі Ухвалою ВССУ від 02.11.2016 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову. (а.с.73, 79 т.1) Тобто по частині заявлених позовних вимог по даній справі є вже таке, що набарало законної сили рішення суду.

Між тим позивачка також просить визнати недійсним даний договір дарування і по іншим підставам, які раніше не розглядалась, зокрема виходячи з того, що батько ОСОБА_8 на час укладення договору дарування не був одноособовим власником будинку по вул. Кірова,169 с.Виноградар. Співвласниками будинку були позивачка та її мати ОСОБА_9 , а тому даний договір належить визнати недійним на підставі ст.48 ЦК України , так як він не відповідає вимогам закону і при його укладенні порушено вимоги п.36 Інструкції порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом міністра юстиції УРСР 19.01.1976 року №1/5, згідно якої угоди про відчуження колгоспного майна можуть бути посвідчені лише при наявності згоди всіх членів колгоспного двору, висловленої в письмовій формі, а також згоди органу опіки та піклування.

Так відповідно до ч.1 ст.48 ЦК України (1963 року) встановлено, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.

Відповідно до п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих від 19 січня 1976 року N 1/5 Угоди про відчуження майна колгоспного (одноосібного селянського) двору можуть бути посвідчені лише при наявності згоди всіх членів колгоспного (одноосібного селянського) двору, які досягли 16 років, висловленої у письмовій формі стосовно до правил, викладених в абзацах 2 і 3 пункту 50 цієї Інструкції, а при наявності в складі двору осіб від 15 до 16 років та осіб, визнаних у судовому порядку обмежено дієздатними, крім того, - згоди їх батьків (усиновителів) або піклувальників. За неповнолітніх, які не досягли 15 років, а також осіб, визнаних у судовому порядку недієздатними, діють їх батьки (усиновителі) або опікун.

В свою чергу згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) субєктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року в справі №1-10/2004 Конституційний суд України визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам

Крім того, Верховний Суд України у постанові по справі №6-94 цс 13 від 29 грудня 2013 року зробив правовий висновок, відповідно до якого однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Оскільки судом встановлено, що позивач ОСОБА_28 станом на 15 квітня 1991 року не була членом колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_8С, не набула право на частку в колгоспному дворі , не була співвласником будинку, а тому її згода в 1994 році на відчуження будинку батьком ОСОБА_8 на користь її брата ОСОБА_27 не була потрібна і відповідно укладенням даної угоди ніяким чином жодні її майнові права та інтереси не були порушені.

Крім цього, судом встановлено, позивач оспорює правочин, стороною якого вона не була. Не була стороною правочину і її мати ОСОБА_9 , так як на день укладення договору дарування будинок був оформлений на батька позивачки ОСОБА_8 При житті мати даний правочин не оспорювала, свою частку в колгоспному дворі не виділяла.

Тому суд вважає, що звертаючись до суду з позов про визнання договору недійсним, який жодним чином не порушує її майнові права, позивачка фактично частково звертається до суду в інтересах померлої матері ОСОБА_9, по відношенню до якої можливо були допущені формальні порушення закону при укладенні угоди, а тому правових підстав для задоволення позову по цим підставам у суду не має.

Оскільки позивачем не наведено, що інші її цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то згідно висновку , викладеного в постанові ВС від 05.04.12018 року по справі №405/20/15-ц, визнання правочину недійсним, як спосіб захисту, в даному випадку не може бути застосовано

Далі суд , зясовуючи питання правомірності вимог щодо визнання незаконними дій реєстратора та скасування його рішень, а також в частині вимог про скасування свідоцтва про право на спадщину, суд встановив наступне .

ОСОБА_8 помер 15 листопада 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про його смерть (а.с.38 т.1) Спадкова справа після його смерті не відкривалась ОСОБА_9 померла 01.08.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть . (а.с.58 т.1) За життя ОСОБА_9 заповіла все своє майно трьом дітям: ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується копією нотаріально посвідченого заповіту від 23.07.2010 року. (а.с.39 т.1)

Також згідно матеріалів спадкової справи спадщину після її смерті прийняла ОСОБА_1 по заповіту та ОСОБА_10 прийняв спадщину за законом, так як на момент смерті матері був інвалідом 2-ї групи та мав право на обовязкову частку в майні померлої, про що подав відповідно заяву до нотаріальної контори від 26.01.2010 року . (а.с.136 т.1)

Згідно свідоцтва про право на спадщину її діти прийняли та отримали свідоцтво про право на спадщину на земельні ділянку та вклад, про що всі в 2010 році подали відповідні заяви про прийняття спадщина та відмову від прийняття спадщини. (а.с.59-64 т.1) В даний заявах відомостей про включення до спадкової маси після смерті матері будинку по вул. Кірова, 169 с. Виноградар жодне із спадкоємців померлої не заявляв, повідомивши нотаріуса лише про наявність земельної ділянки та грошового вкладу .

Зокрема, в заяві ОСОБА_1 від 28.03.2011 року про прийняття спадщини остання повідомляє нотаріуса про спадщину яка відкрилась після смерті матері -, до якої входить земельна ділянка площею 10,74 га на території Виноградарської сільської ради та грошовий вклад. (а.с.149 т.1)

07.06.2014 року помер ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про смерть.(а.с.221 т.1)

Після смерті брата 17.03.2015 року ОСОБА_18 подала додаткову заяву про прийняття спадщини, в якій заявила вперше, що до спадкового майна після смерті матері входить належний братові будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області, при цьому будь яких правовстановлюючих документів на будинок нотаріусу не надала.(а.с.170 т.1)

В цей же, час після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на подарований йому батьком в 1994 році будинок в с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області по вул. Кірова, 169 .

Після його смерті спадщину прийняла його дружина відповідач по справі ОСОБА_4, яка отримала на вказане спадкове майно після смерті чоловіка свідоцтво про право на спадщину від 07.03.2017 року та зареєструвала своє право в реєстрі прав власності на нерухоме майно , що підтверджується відповідним витягом(а.с.85, 86 т.1)На теперішній час рішення Виноградарської сільської ради від 25.09,2015 року за №571 вул. Кірова перейменована на вулицю Виноградна. (а.с.67 т.1)

Згідно свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 успадкувала будинок по вул. Виноградар , 1689 с. Виноградар загальною площею 80 кв.м., в тому числі житлова 47,2 кв.м. (а.с.243 т.1), тоді як ОСОБА_8 подарував ОСОБА_10 будинок площею 40 кв.м.

Рішенням державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інституту судових економікоправових та технічних експертних досліджень» від 21.02.2017 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності за ОСОБА_10 на будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області на підставі договору дарування та за технічними характеристиками будинку.

Оскільки будинок по вул. Кірова, 169 с. Виноградар р в 1994 році був подарований ОСОБА_10, то відповідно вказаний будинок не ввійшов до складу спадщини, яка відкривалась у різні роки спочатку після смерті ОСОБА_8 , а потім ОСОБА_9, а тому позивачка будь-яких спадкових прав на вказане майно не має.

Відповідно, суд приходить до висновку, що проведенням реєстрації правочину за померлим ОСОБА_10 на підставі договору дарування будинку , а в подальшому отримання його дружиною ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину у законний спосіб, будь які законні права та інтереси позивача ОСОБА_1 не порушені.

Тому , повно і всебічно дослідивши докази по справи, допитавши свідків, вивчивши матеріали спадкових справ, давши їм оцінку на відповідність нормам закону, суд прийшов до наступних висновків.

Дійсно судом встановлено, що будинок з господарчими спорудами по вул.Кірова, 169 с.Виноградар Роздільнянського району відноситься до соціальної групи колгоспний двір, так як ОСОБА_8 його власник та його дружина працювали були колгоспниками і даний будино саме в цьому статусі був зареєстований станом по 15.04.1991 року по погосподарським книгам Виноградарської сільської ради.

Членами колгоспного двору станом на 15 квітня 19991 року були голова домогосподарства ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_9, відповідно їх донька ОСОБА_1 вибула в 1987 році з колгоспного двору, більше трох років в ньому не проживала до 15 квітня 1991 року, а тому не була членом колгоспного двору та втратила право на частку в колгоспному дворі, а тому їй належить відмовити в задоволенні позову щодо визнання за нею права власності на 1/3 частину будинку по вул.Кірова, 169 с.Виноградар Роздільнянського району Одеської області в розмірі її частки колгоспного двору.

Також суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача що встановлення факту належності померлим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 1/3 частині будинку по вул.Кірова, 169 с. Виноградар Роздільнянського району Одеської області, 1976 року забудови загальною площею 80,40 кв.м., в тому числі житлова 40,25 кв.м., так як правовстановлюючі документи на будинок, якими є виписки з погосподарчих кних, доводи позивача спростовують, покази свідків в даному випадку є сумнівними та неконкретними , а інших допустимих доказів для встановлення даного факту позивачем суду не надано.

Далі , судом також не встановлено підстав для визнання укладеного в 1994 році договору дарування будинку недійсним, так як по перше позивач не є співвласником будинку і не повинна була надавати згоду не його відчуження в 1994 році. По друге, оскаржуючи вдруге правочин на підставі ст.48 ЦК України в редакції 1963 року, позивач посилається на формальне порушення вимог закону та майнових інтересів її матері, на що вона неуповноважена, так як мати померла, при житті мати правочин не оспорювала, а тому ця підстава не є підствою для визнання договору недійсним, так як її законні права та інтереси позивача не порушено укладенням даного договору.

При цьому суд вважає, що вищенаведені позовні вимоги ,по яким суд вважає за необхідне відмовити, є основними позовними вимогами, які були заявлені по даному спору. Всі інші є похідними від них.

Виходячи з цього висновку, суд вважає, що належить відмовити позивачеві у визнанні за нею право власності на 1/6 частину будинку по вул.Кірова, 169 с.Виноградар по праву спадкування частки батька в колгоспному дворі , так як будинок по вул.Кірова, 169 с.Виноградар був ОСОБА_8 подарований при житті сину ОСОБА_10, а тому відповідно не війшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8

Також суд в вважає, що належить відмовити позивачеві у визнанні за нею право власності на 3/10 частини будинку по вул.Кірова, 169 с.Виноградар по праву спадкування за заповітом після смерті матері, так як вказаний будинок не війшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_9.

Оскільки суд повному об»ємі відмовляє в задоволенні вимог позивача про визнання права власності за нею на 4/5 частин будинку по вул.Кірова, 169 с.Виноградар, то належить відмовити їй в задоволенні позову що визнання права на 4/5 частин земельної ділянки за вказаною адресою, на які розташований спірний будинок.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні основних позовних вимог, то суд вважає, що належить позивачу відмовити і в задоволенні похідних позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування реєстрації будинку по вул.Кірова, 169 с.Виноградар Роздільнянського району Одеської області за померлим ОСОБА_10 та скасування свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім»я відповідача ОСОБА_4 після смерті її чоловіка ОСОБА_10 з відповіддним скасування запису про реєстрацію права власності на вказаний будинок за відповідачем ОСОБА_4, так як вказаними діями в подальшому жодні законні права та інтереси позивача ОСОБА_1 не порушені.

При цьому суд зазначає, що відповідач по справі ОСОБА_4 просила також відмовити в задоволенні частини позовних вимог з тих підстав, що на момент повторного звернення позивача до суду закінчилися строки давності звернення до суду за захистом порушених прав позивача, зокрема це стосується виділу частки у колгоспному дворі, на які поширюється трирічний строк давності та щодо вимог про визнання недійсним договору дарування.

Однак суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити по суті , і в таком випадку питання щодо застосування строків позовної давності судом не розглядається.

Позивачем по справі сплачено судовий збір в розмірі: 3129,56 грн (а.с.1 т.1), 320,00 грн (а.с.89 т.1, 320,00 грн (а.с.113 т. 1), 640,00 грн (а.с.1 т.2), 320,00 грн (а.с.94 т.2), 640,00 грн (а.с.1 т.3), 320,00 грн (а.с.151 т.3), 704,80 грн (а.с.114 т.4), 352,40 грн (а.с.115 т.4), 626,44 грн (а.с.241 т.4), загальна сума 7373,20 грн., а також понесено інші судові витрати на загальну суму 53000 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в разі відмови в задоволені позову, витрати по сплаті судового збору покаладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають, як і не підлягають відшкодуванню інші судові витрати.

Керуючись ст. 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, Одеської філії Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень", Державного підприємства "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень", Одеської міської ради, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту належності будинку, визнання права власності на частину колгоспного двору, визнання недійсним договору дарування будинку, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на частину будинку, визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора щодо реєстрації будинку, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,- відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а у випадку оголошення вступної та резолютивної частини - протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області на підставі п.15.5. Розділу Х11 Перехідних положень ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ж. В. Теренчук