Справа № 673/69/16-ц
Провадження № 2/673/2/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 р. м.Деражня

Деражнянський районний суд

Хмельницької області

в складі: головуючий суддя Дворнін О.С.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

з участю представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 та представника відповідача-позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду обєднану цивільну справу за первісним позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист порушеного права споживачів фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2016 року позивач-відповідач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, вказавши, що ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 26.03.2008 року уклали кредитний договір №HMDOGA00008045 про надання кредиту в сумі 21214,30 (доларів США) на термін 25.03.2013 року, а відповідач-позивач ОСОБА_3 зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядок, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязання за вказаним договором між Позивачем-відповідачем ПАТ «Приватбанк» та відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки.

Проте, в порушення вимог чинного цивільного законодавства України та зазначених умов договору, відповідач-позивач ОСОБА_3 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 07.12.2015 року виникла заборгованість в загальному розмірі 15221,70 (доларів США), яку позивач-відповідач просив стягнути солідарно з відповідачів разом із понесеними ним витратами по сплаті судового збору.

В жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист порушеного права споживачів фінансових послуг, про визнання недійсними Кредитного Договору № №HMDOGA00008045 від 26.03.2008року, додаткової угоди №1 від 22.09.2011 року; Іпотечного договору від 26.03.2008 року, Додаткового договору від 30.10.2008 року до Іпотечного договору від 26.03.2008року; Додаткової угоди від 22.09.2011 року до договору Іпотеки №HMDOGA00008045 від 26.03.2008року; Договорів поруки №HMDOGA00008045 від 22.09.2011 року та просила ці вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того, ОСОБА_3 також просила визнати порушеним її право, як споживача фінансових послуг, та визнати недійсним Кредитний Договір №HMDOGA00008045 від 26.03.2008 року, у вязку з укладенням його під впливом обману з боку банку, визнати недійсними Додаткову угоду №1 від 22.09.2011 року, укладених між - ОСОБА_7 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», а також визнати недійсними - Іпотечний Договір від 26.03.2008 року, Додатковий договір від 30.10.2008року до Іпотечного договору від 26.03.2008року; Додаткову угоду від 12.09.2011 року до Договору Іпотеки №HMDOGA00008045 від 26.03.2008року, які укладені між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк»; визнати недійсним Договір поруки №HMDOGA00008045 від 22.09.2011 року укладений між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк» та визнати недійсним Договір поруки №HMDOGA00008045 від 22.09.2011 року укладений між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк».

Згадані вище позови ухвалою суду були обєднанні в одне провадження.

В судовому засіданні представник позивача відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримала і просила суд задовільнити позовні вимоги в повному обсязі. Водночас, позовні вимоги заявлені ОСОБА_3 представник банку не визнала, вважаючи їх необґрунтованими, тому просила суд в їх задоволені відмовити.

Представник відповідача позивача ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечив та просив в їх задоволені відмовити, посилаючись на обґрунтованість заявлених його стороною вимог, у звязку з чим позовні вимоги заявлені ОСОБА_3 підтримав та просив суд їх задовільнити.

Відповідачі - треті особи ОСОБА_6 та ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленими про місце та дату судового розгляду, в судові засідання не зявилися, причин неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов банку є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, натомість вважає за можливе зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Як встановлено судом, 26.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір №HMDOGA00008045 про надання кредиту в сумі 21214,30 (доларів США) на термін 25.03.2013 року, а відповідач-позивач ОСОБА_3 зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядок, встановлених кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до умов вказаного кредитного договору відповідач зобов'язався сплачувати усі визначені договором платежі у порядку та строки, встановлені у ньому. Проте у звязку з несплатою відповідачем позивачем ОСОБА_3 кредитних коштів у неї виникла заборгованість перед позивачем-відповідачем в загальному розмірі 15221,70 Доларів США, які складаються: 9656,72 доларів США заборгованість за договором; 1904,60 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 49,37 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 2876,10 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязання договору; а також штрафи відповідно до договору 10,58 доларів США штраф (фіксована частка); 724,34 доларів США штраф (процентна ставка), що підтверджується наданим позивачем-відповідачем розрахунком.

В забезпечення виконання зобовязання за вказаним вище договором між банком та ОСОБА_6 і ОСОБА_5 було укладено договори поруки.

Так, згідно п. 5 Договору поруки вбачається, що у випадку невиконання боржником будь-якого зобовязання, передбаченого п. 1 цього договору Кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобовязання.

При вирішенні даного спору, суд бере до уваги, що пунктом 3.3. Постанови Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування

та сукупну вартість кредиту», передбачено, що Банки зобов'язані в сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у

вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно

дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до

чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної

процентної ставки здійснюється з використанням відповідної формули;

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі засупутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання,обслуговування та погашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 лютого 2018 року представником ПАТ КБ «Приватбанк» було надано до Деражнянського районного суду відзив на позов ОСОБА_3 де останньою було зазначено про застосування строку позовної давності і на цій підставі відмовити відповідачу-позивачу у задоволенні позову.

Так, пунктом 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Зокрема, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, що передбачено ч.2 ст.627 ЦК України. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. і, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Проте, що під час укладення 26 березня 2008 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» вказаного договору, позивачем-відповідачем були порушені цивільні права відповідача-позивача, остання не могла дізнатися (довідатися) про це, доводиться наступним.

Так, в момент укладення вказаного кредитного договору ОСОБА_3 вважала положення вказані у договорі не є завідомо її невигідні, а також що сторони спірного договору не порушують Закону та діють у повній відповідності до чинного законодавства України.

Як зазначила відповідач-позивач, що під час укладання кредитного договору та додатків до них, вона не могла знати про те, що: 1) банк приховав від неї - позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, також що вказав у Договорі занижені значення показників суттєвих умов договорів, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту яку вона сплатила б банку, повертаючи кредит у порядку визначеному графіком погашення заборгованості. Тим самим, банк готуючи кредитний договір, а в подальшому і додаткові угоди до нього свідомо вводив її, як позичальника в оману з метою неправомірного отримання завищених сум винагороди.

Ухвалою Деражняського районного суду Хмельницької області від 04.11.2016 року було призначено по даній справі економічну експертизу.

Про порушені права, які регулюють питання кредитних правовідносин, та які були приховані банком під час укладення 26.03.2008 року між ОСОБА_3М та ПАТ КБ «Приватбанк» згаданого договору, ОСОБА_3 стало достеменно відомо лише в серпні 2017 року, коли на адресу Деражнянського районного суду надійшов висновок експерта №6332/6233/16-26 від 24.07.2017року згідно якого було встановлено:

По першому питанню.

Дійсна сукупна вартість кредиту по Кредитному договору № HMD0GA00008045 від 26.03.2008 року, орієнтовно становить 29 617,96 доларів США. Дійсна сукупна вартість кредиту по додатковій угоді №1 від 22.09.2011 року орієнтовно становить 23 245,66 доларів США.

По другому питанню.

Банком в кредитному договорі не наведено обовязкові відомості, а саме абсолютного значення подорожчання кредиту ( у грошовому виразі) розрахунок якого здійснюється шляхом підсумування всіх платежів (проценти за користуванням кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з надання кредиту, його обслуговуванням і погашенням) здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

По третьому питанню.

Розмір реальної відсоткової ставки за вказаним кредитним договором на дату підписання договору документально підтверджується у розмірі 18.81% річних.

Розмір реальної відсоткової ставки за додатковою угодою №1 від 22.09.2011 року укладеною до Кредитного договору № HMD0GA00008045 від 26.03.2008року на дату підписання додаткової угоди документально підтверджується у розмірі 19.57% річних.

По четвертому питанню.

Фактична сума абсолютного подорожчання (переплати) позичальником по кредиту, починаючи від моменту отримання кредиту до моменту погашення за Кредитним договором орієнтовно складає 9 617,96 доларів США тіла.

Фактична сума абсолютного подорожчання (переплати) позичальником по кредиту, починаючи від моменту отримання кредиту до моменту погашення за додатковою угодою від 22.09.2011 року укладеною до Кредитного договору № HMD0GA 00008045 від 26.03.2008 року орієнтовно складає 8 537,57 доларів США.

По пятому питанню.

Кінцева загальна сума кредиту, яку сплатив би позичальник банку погашаючи кредит у порядку визначеному графіком погашення заборгованості зазначеного у Додатку №2 до Кредитного договору N HMD0GA00008045 від 26.03.2008року становить 27160,81 доларів США.

Кінцева загальна сума кредиту, яку сплатив би позичальник банку погашаючи кредит у порядку визначеному графіком погашення заборгованості зазначеного у Додатку №1 до додаткової Угоди №1 до Кредитного договору становить 22 322,80 доларів США.

По шостому питанню.

Кредитний договір Ns HMD0GA00008045 від 26.03.2008року, додаткова угода до Кредитного договору про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою N168, оскільки у даному кредитному договорі не зазначена сукупна вартість кредиту у абсолютного значення подорожчання кредиту.

Додаткова угода N1 від 22.09.2011 року укладена до Кредитного договору Ns HMD0GA00008045 від 26.03.2008року (урахуванням додатку до неї) не містить визначення сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки (процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі).

Таким чином, суд приходить до висновку, що документальне оформлення ПАТ КБ «Приватбанк» кредиту за вищевказаним договором та додатками до нього не відповідає всім вимогам Закону та нормативно-правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин.

Крім цього, з розяснень Конституційного суду України, який в своєму рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1 ч.2 ст.92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного пере поділу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Конституційний Суд України виходить з того, споживачу, як правило обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст.634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть у наслідок уведення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги.

Вирішуючи питання, Конституційний Суд України в зазначеному рішенні послався на положення актів міжнародного права, зокрема на: - Хартію захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ОСОБА_8 Європи від 17 травня 1973року №543, яка передбачає, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача;

- Директиву 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року, де відносно несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобовязання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами конкретних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виникнення укладення контракту ( п.9,13,14,преамбулі Директиви).

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Разом з тим, частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансовій, послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

Водночас, у частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансова послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентном; значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержання обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокової: розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості, слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування - операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979 -ІУ.

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом згаданого Закону договір про іпотечний борг виникає з цивільно - правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договор розробляє кредитодавець.

Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена ним у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання уразі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг ті юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстр; банків; положення про інфляційне застереження.

Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обовязкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає підстави для висновку, що на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IV щодо необхідності та обовязку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору ще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі».

Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

Так, в п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч.5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З аналізу та вивчення матеріалів оспорюваного кредитного Договору встановлено, що в його змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме відповідач, при укладанні спірного кредитного договору з позичальником:

- не здійснив належно детальний, достовірний та обєктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.З «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168;

- не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості згідно вимоги п.З.4 Правил;

- не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимоги п.З.З Правил;

- не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, згідно вимоги п.3.3 «Правил», шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту;

- в порушення вимоги п. 3.8 «Правил», Банк не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків;

- всупереч вимоги п.3.4 «Правил», не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням;

- в порушення вимоги п.7 ч.1 ст.6 Закону України «Про

фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків», не визначив строк дії кредитного договору;

-всупереч вимоги п.8 ч.І ст. 6 Закону України «Про

фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків» не визначив порядок припинення дії кредитного договору;

- в порушення вимоги п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту;

Крім того, банк не визначив відповідальності кредитор при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми ч.2 ст. 345 ГКУ та п.9 ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»;

Разом з тим, в порушення вимоги ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; не було здійснено оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування згідно імперативної вимоги ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; не було встановлено положення про інфляційне застереження та не узгоджено домовленості, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У відповідності до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 рою № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними підставою недійсності правочину, відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті банком в кредитному договорі, і докази про це, не надані суду, за таких умов кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а отже його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем.

Разом з тим, відповідно до умову в п. п.1.1 та 8.1 кредитного Договору вбачається, що банком, в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання відкрити Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 20 000,00 (двадцять тисяч) доларів США з оплатою Позичальником за користування кредитними коштами в розмірі 12 (дванадцять ) процентів річних.

Відповідно до правила ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Згідно правила ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила).

У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д) п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

В свою чергу, частиною 2 п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Згаданим вище експертним висновком фактично підтверджується, що відповідач - банк скористався тим, що відповідачу-позивачу ОСОБА_3 об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона фактично була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Більш того, в ньому зазначено, що документальне оформлення банком кредиту за кредитним Договором не відповідає всім вимогам Закону та нормативно - правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин.

Таким чином, з висновку експертизи, вбачається, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Більш того, підчас призначення судово-економічної експертизи, судом відповідно до ст. 10 ЦПК України було роз'яснено права сторін, в тому числі заявлення клопотань про призначення судової експертизи. Однак банк, цим правом не скористався, так як заперечував проти проведення даної експертизи.

Після ознайомлення з вищевказаною експертизою, Банк не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок експерта.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 203.215.230 та 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, ОСОБА_3 була введена в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту, а тому, волевиявлення відповідача-позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

В свою чергу у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».д

Статтями 18 і 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах. р

Положеннями ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В пункті 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку свідчить про наявність умислу в діях відповідача.

Враховуючи викладене, зіставляючи всі вищенаведені і дані, факти і обставини справи (зокрема, щодо невідповідності цифрових показників реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) до коментованих норм та імперативних вимог Закону, суд приходить до висновку, що укладений Позичальником - ОСОБА_3, кредитний договір № HMD0GA00008045 від 26.03.2008року - є укладений під впливом омани з боку Банку, що у відповідності до правила ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої, є заборонено Законом.

В такому разі, укладений за таких умов спірний кредитний правочин є недійсним в силу ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Водночас, відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином.

Отже, виходячи з вище наведеної обставини та у зіставленні до вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що спірний кредитний договір було укладено Банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою коментованою нормою Закону.

Відповідно до ч. 1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Крім того, згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Таким чином, встановивши відсутність підстав для задоволення первісних позовних вимог заявлених ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача-відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в цілому.

Разом з тим, доводи відповідача-позивача ОСОБА_3 щодо укладення між сторонами кредитного договору із введенням її в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості кредиту), знайшли своє підтвердження, а тому її позовні вимоги про визнання недійсними вказаних правочинів підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись наведеними вище нормами матеріального права та ст.ст. 263-268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені первісного позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист порушеного права споживачів фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним, - задовольнити.

Визнати порушеним право ОСОБА_7, як споживача фінансових послуг банку.

Визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту № HMD0GA00008045 від 26.03.2008 року та Додаткову угоду № 1 від 22.09.2011 року, укладені між ОСОБА_7 та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк».

Застосувавши наслідки визнання договору недійсним визнати недійсними Іпотечний договір від 26.03.2008 року, Додатковий договір від 20.10.2011 року до Іпотечного договору від 26.03.2008 року; Додаткову угоду від 22.09.2011 року до Договору іпотеки № HMD0GA00008045 від 26.03.2008 року, які укладені між ОСОБА_6 та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк»;

Визнати недійсним Договір поруки № HMD0GA00008045 від 22.09.2011 року укладений між ОСОБА_6 та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк»;

Визнати недійсним Договір поруки № HMD0GA00008045 від 22.09.2011 року укладений між ОСОБА_5 та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк»;

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_7 судові витрати за проведення судової експертизи № 6232/6233/16-26 в сумі 7 282 грн.

Складання повного рішення було відкладено на строк не більш як десять днів з дня закінчення розгляду справи, у звязку з чим строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду через Деражнянський районний суд Хмельницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи, які при проголошенні рішення суду суддя не оголошує:

Позивач за первісним позовом публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», код 14360570, юридична адреса: 01001, м.Київ, вул. Грушевського 1-д, адреса для звязків та листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7, адреса: 32200, АДРЕСА_1, паспорт серії НВ за номером 306256, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1;

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5, адреса: 29000, АДРЕСА_2, паспорт серії НА за номером 600790, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2;

Відповідач та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6, адреса: 32200, АДРЕСА_3, паспорт серії НА за номером 701659, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3.

Суддя: ОСОБА_9