233 № 233/5437/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2018 року м.Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючої судді Бєлостоцької О.В.,

при секретарі Теліціній О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому зазначив, що він є співвласником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, в якій з 31 січня 2007 року зареєстрований його син - ОСОБА_2 В 2014 році ОСОБА_2 змінив місце проживання та переїхав до м.Кривий Ріг, а згодом у 2016 році - до Російської Федерації, при цьому з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі не знявся. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає, участі в сплаті комунальних послуг не приймає. Реєстрація ОСОБА_2 в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 позбавляє позивача можливості оформити субсидію на сплату вартості спожитих комунальних послуг. З посиланням на ст.72 ЖК України позивач просить визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_4 не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, електронною поштою надіслав на адресу суду заяви про розгляд справи за його відсутності, в яких зазначив, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

З*ясувавши позицію учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 на підставі договору обміну від 10 липня 2000 року є співвласником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 липня 1996 року (а.с.8-9).

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2018 року відмовлено прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та продовжено судовий розгляд, зважаючи на те що визнання позову відповідачем суперечить закону та порушує його права як власника житла.

Відповідно до довідки КП «Служба єдиного замовника» від 11 жовтня 2018 року № 1007 в квартирі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1, його дружина - ОСОБА_5, син - ОСОБА_2 та донька - ОСОБА_6 (а.с.14).

З акту перевірки паспортного режиму від 11 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 з 31 січня 2007 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але фактично в квартирі не мешкає з 2014 року (а.с.15).

Відповідно до наявного в матеріалах справи паспорта, ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації та з 21 жовтня 2017 року отримав реєстрацію за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.16).

Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ч.1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову як такого, що не ґрунтується на законі, оскільки відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 і не може бути обмежений в праві вільно користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю з тих підстав, що не мешкає в квартирі, співвласником якої він є.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, і на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації.

Судові витрати по справі відповідно до ст.141 ЦПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст.9, 155 ЖК України, ст.ст.317, 319, 321, 383 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст. 4,19,259,263, 264, 265 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання : АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення по справі виготовлений 29 грудня 2018 року.

Суддя