Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 372/1886/16-ц

провадження № 61-23484св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області МельникМарина Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Обухівського районного суду Київської області, у складі судді Зінченка О. М., від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Мережко М. В., Сержанюка А. С., від 16 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області МельникМ. В., про визнання недійсними договорів дарування.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок № 15 (№ 7) з господарськими спорудами та будівлями, який знаходиться на земельній ділянці, загальною площею 0,1228 га, кадастровий номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_1, є спільною сумісною власністю його батьків - ОСОБА_6, ОСОБА_3 Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року у справі № 2-460/09 визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, відповідно до умов якої ОСОБА_3 зобов'язався протягом 2009-2010 років придбати у власність ОСОБА_6 однокімнатну квартиру орієнтовною житловою площею 17-20 кв. м у смт Козин Обухівського району Київської області та подарувати 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Станом на дату звернення позивача до суду ОСОБА_3 умови мирової угоди від 14 травня 2009 року не виконав. Позивачу стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 25 липня 2011 року № 10/7 «Про узаконення самовільно добудованих до житлового будинку споруд та оформлення права власності на будинок» було змінено поштову адресу спірного житлового будинку з АДРЕСА_1, а також оформлено і у подальшому зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. 24 червня 2014 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договори дарування зазначеного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, які посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В., таким чином переоформивши право власності на вказаний житловий будинок на свого сина від першого шлюбу - ОСОБА_4, який є громадянином Російської Федерації, про що зроблено записи у реєстрі за № 2832 та № 2834. На думку позивача, дії відповідачів щодо укладання спірних договорів вчинені з метою утруднити та зробити неможливим виконання умов мирової угоди та ухвали Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року. Обдарований не надав нотаріусу квитанцію на підтвердження сплати податку з доходів фізичних осіб у розмірі 15% вартості отриманого у дарунок майна, у представника обдарованого були відсутні повноваження приймати у дар земельну ділянку.

Посилаючись на зазначені обставини, збільшивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсними договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В. від 24 червня 2014 року, зареєстрований у реєстрі за № 2832, та договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 1 228,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В.

від 24 червня 2014 року, зареєстрований у реєстрі за № 2834.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня

2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В. 24 червня 2014 року, зареєстрований за № 2832. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 1 228 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В. 24 червня 2014 року, зареєстрований за № 2834.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладання спірних договорів дарування будинку та земельної ділянки ОСОБА_3 вимоги ухвали суду про визнання мирової угоди виконані не були,

1/3 частина спірного будинку ОСОБА_2 подарована не була, фактично

ОСОБА_4 спірний будинок та земельну ділянку у дар не прийняв, обов'язки власника не виконує, комунальні послуги та послуги, пов'язані з утриманням будинку та прибудинкової території, не сплачує. Представник обдарованого не мав повноваження щодо укладання від імені ОСОБА_4 договору дарування земельної ділянки. Обдарованим не було сплачено податку у розмірі 18% від вартості отриманого у дар майна.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що спірні договори дарування суперечать умовам визнаної судом мирової угоди, зазначивши при цьому, що районний суд повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами доказами, правильно визначив юридичну природу спірних правових відносин та закон, який їх регулює.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами було порушено частину третю статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) та не взято до уваги обставини, встановлені судами під час розгляду справи № 372/3794/14-ц за позовом ОСОБА_6 про визнання спірних договорів дарування недійсними, при розгляді якої суди встановили, що договір дарування будинку від 24 червня 2017 року не порушує прав та інтересів ОСОБА_6 та ОСОБА_2 Судами не враховано, що ОСОБА_2 не є стороною мирової угоди, а тому підстави для визнання порушеними його прав відсутні. ОСОБА_4 не користується спірним будинком у зв'язку з тим, що позивач та ОСОБА_6 чинять йому перешкоди. Земельна ділянка не була предметом мирової угоди.

У запереченні (відзиві) на касаційну скаргу представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, посилаючись на те, що у сторін спірних правочинів були інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, а саме: зробити неможливим виконання умов мирової угоди та ухвали Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року про її визнання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що 11 серпня 1988 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб, від якого народився ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

03 серпня 2006 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня

2009 року у справі № 2-460/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, зобов'язання не чинити перешкоди, яка набрала законної сили 19 травня 2009 року, визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, відповідно до умов якої ОСОБА_3 зобов'язався протягом 2009-2010 років придбати у власність ОСОБА_6 однокімнатну квартиру, орієнтовно житловою площею

17-20 кв. м у смт Козин Обухівського району Київської області та подарувати 1/3 частину житлового будинку № 15 по АДРЕСА_1 ОСОБА_2

Умови мирової угоди, визнаної ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року у справі № 2-460/09, ОСОБА_3 не виконав, що не заперечувалось представником відповідача під час розгляду справи.

Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 25 липня 2011 року №10/7 «Про узаконення самовільно добудованих до житлового будинку споруд та оформлення права власності на будинок» було змінено поштову адресу будинку, а саме: з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1, узаконено самовільно побудовані ОСОБА_3 сарай - Г, сарай - Д, мансарда - А. Загальна площа будинку склала 243,5 кв. м, житлова площа будинку - 49,9 кв. м. Вказаний житловий будинок та споруди знаходяться на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за цією ж адресою. Позивач не був повідомлений про дії відповідача щодо зміни поштової адреси будинку. Відмітки про зміну адреси реєстрації у паспорті позивача відсутні. Разом із позивачем у будинку АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_6 та проживає дочка позивача - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

24 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування будинку АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області Мельник М. В. за реєстровим

№ 2832.

24 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 1228,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М. В., зареєстрований в реєстрі за № 2834.

У договорі дарування будинку від 24 червня 2014 року зазначено, що будинок, який є предметом цього договору, на момент його укладення у спорі не перебуває, будь-які інші обтяження стосовно цієї нерухомості відсутні, неповнолітні та/або малолітні особи не зареєстровані та не проживають.

Під час розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_4 є громадянином Російської Федерації, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту відповідача.

Договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки від 24 червня 2014 року укладався та підписувався від імені

ОСОБА_4 його представником - ОСОБА_11 на підставі нотаріально посвідченої у Російській Федерації довіреності.

За правилами статті 175 ЦПК України (у редакції, чинній на момент затвердження місцевим судом мирової угоди) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

На підставі укладеної між сторонами мирової угоди, у останніх виникають цивільно-правові зобов'язання.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 14 червня 2018 року, вирішено спонукати ОСОБА_3 до виконання мирової угоди, визнаної Обухівським районним судом Київської області 14 травня 2009 року у цивільній справі № 2-460/09, а саме до придбання у власність ОСОБА_6 однокімнатної квартири орієнтовно житловою площею 17-20 кв. м

у смт Козин Обухівського району Київської області (справа № 372/742/16-ц).

Задовольняючи позов у вказаній справі, суд апеляційної інстанції, з яким погодився й касаційний суд, виходив із того, що мирова угода є правочином, з якого виникають або змінюються зобов'язання, ця угода не визнана недійсною і є чинною, а відповідач ухиляється від добровільного виконання умов мирової угоди.

Відповідно до частини п'ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша

статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як заінтересовані особи (статті 215, 216 ЦК України).

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, оспорювати правочин має право також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину, але претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у власність. Вимоги заінтересованої особи, яка у судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, за наявності якого права та інтереси заінтересованої особи будуть реалізовані.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановивши фактичні обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку стосовно наявності підстав вважати порушеними права позивача внаслідок укладення оспорюваних договорів дарування від 24 вересня 2014 року. Суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали спірні договори дарування лише для вигляду, без мети їх реального виконання, переслідуючи при цьому справжню мету - унеможливити виконання мирової угоди, визнаної ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року у справі № 2-460/09. Таким чином, оспорювані договори дарування (з урахуванням цілісності споруд та земельної ділянки, на якій вони розташовані) укладені всупереч умовам мирової угоди, визнаної ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року у справі № 2-460/09.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 березня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта