Справа №521/9593/18
Провадження №2-о/521/274/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.,

при секретарі Бєрової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту припинення трудових відносин, заінтересована особа: ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1звернулась до суду із заявою про встановлення факту припинення трудових відносин, заінтересована особа: ОСОБА_2, в якій просить встановити факт припинення трудового договору від 04 жовтня 2010 між нею, ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 за угодою сторін (ч.1 ст.36 КЗпП України) з 30 липня 2014 року. Свою заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 04.10.2010 року вона уклала трудовий договір з ФОП ОСОБА_2 та була прийнята на роботу продавцем промислових товарів. Однак, у звязку з початком антитерористичної операції та фактичним веденням бойових дій із застосування артилерії у м. Єнакієво, Донецької області, підприємства, магазини, ринки припинили роботу, тому з 20 липня 2014 рокузаявниця не виходила на роботу. У звязку з загрозою життю, 25 липня 2014 року заявниця прийняла рішення залишити м. Єнакієво та переїхати до м. Одеси. Приймаючи до уваги те, що життя у м. Єнакієво було паралізовано, а пересування містом було потенційно небезпечно, ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 узгодили питання припинення трудових відносин за угодою сторін (п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України) у телефонному режимі. Зокрема, між заявницею та роботодавцем була досягнута усна домовленість про припинення трудових відносин з 30 липня 2014 року. Фактично, заявниця повідомила роботодавця про відїзд та про неможливість продовження трудових відносин, проти чого ОСОБА_2 не заперечувала та запропонувала в подальшому оформити звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України, оскільки сама не могла фактично забезпечувати роботою внаслідок призупинення підприємницької діяльності та так само мала намір залишити м. Єнакієво. Разом з тим, оформити фактичне припинення трудових відносин з ОСОБА_2 заявниця не мала змоги, оскільки у екстреному порядку залишила м. Єнакієво побоюючись за своє життя та здоровя. Однак подати заяву про звільнення, отримати трудову книжку та наказ про звільнення заявниця не змогла. Крім того, як відомо заявниці, вона перебуває на обліку в якості застрахованої особи в фондах загальнообовязкового державного соціального страхування, оскільки трудові відносини між нею та ОСОБА_2 не були припинені з дотриманням юридичної процедури. Разом з тим, чинним трудовим законодавством України чітко не врегульовано порядок припинення трудових відносин осіб, які були змушені залишити зону антитерористичної операції та не змогли оформити фактичне припинення трудового договору. Проте, така ситуація фактично порушує права заявниці, оскільки на даний час вона фактично позбавлена можливості влаштуватись на іншу роботу, де відповідно до вимог ч. 2 ст. 21 КЗпП України, заборонено або ж обмежене сумісництво. Крім того, після вимушеного переїзду до м. Одеси заявниця зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа, однак, у постановці на облік в центр зайнятості їй було відмовлено в зв'язку з відсутністю запису в трудовій книжці про припинення трудових відносин. Посилаючись на викладене заявниця вимушена звернутися до суду з даною заявою.

Заявниця в судове засідання не зявилась, надала до канцелярії суду заяву, в якій вказала, що свою заяву підтримує та просить суд розглянути справу без її участі.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту припинення трудових відносин, підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

З свідоцтва про державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця серії В01 №370025 виданого Виконавчим комітетом Єнакієвської міської Ради Донецької області вбачається, що ОСОБА_2 з 27 жовтня 2003 року зареєстрована як фізична особа-підприємець.

04 жовтня 2010 року у м. Єнакієве між ОСОБА_2, з одного боку, і ОСОБА_1, з другого боку, укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою. Відповідно до п. 1, 2 даного трудового договору, договір укладений на безстроковий строк. Працівник зобовязаний виконувати: продавець промислових товарів.

З заяви вбачається, що у звязку з початком антитерористичної операції та фактичним веденням бойових дій із застосування артилерії у м. Єнакієво, Донецької області, підприємства, магазини, ринки припинили роботу, тому з 20 липня 2014 рокузаявниця не виходила на роботу. У звязку із загрозою життю, 25 липня 2014 року заявниця прийняла рішення залишити м. Єнакієво та переїхати до м. Одеси.

З виписки з індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 вбачається, що з серпня 2014 року відсутні суми заробітку для нарахування пенсії.

Згідно з ч.1ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.2ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підстав і Конституції України гарантується.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно з абз.2 ч.4 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви). У разі припинення приймання поштових відправлень на/з території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у звязку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, така заява подається до відповідного районного, міськрайонного, міського, районного у місті центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи.

Заявницю взято на облік як внутрішньо переміщена особа.

Враховуючи те, що заявниця переселилась з території проведення антитерористичної операції, не має можливості офіційно підтвердити припинення трудових відносин з незалежних від неї підстав, в порядку передбаченому зазначеними вище законодавчими актами, що позбавляє можливості влаштуватись на інше місце роботи, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 293, 315-319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту припинення трудових відносин, заінтересована особа: ОСОБА_2 задовольнити.

Встановити факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 30 липня 2014 року за угодою сторін (ч.1 ст.36 КЗпП України), які виникли на підставі трудового договору від 04 жовтня 2010 року.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області в тридцятиденний термін.

Суддя: І.О. Поліщук

13.09.18