АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/194/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
Категорія: встановлення порядку
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року колегія суддів Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Колесник О.Е.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод та встановлення порядку користування рухомим майном,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просив усунути перешкоди у користуванні спільним майном подружжя легковим автомобілем SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 шляхом визначення порядку його експлуатації, а саме: пять днів тижня з понеділка по пятницю включно автомобілем користується відповідач ОСОБА_3 та два дні в тиждень в суботу та неділю користується він (позивач). Просив також зобовязати ОСОБА_3 надати йому технічний паспорт та ключі від автомобіля для можливості проведення внесення змін про склад складників в реєстраційні документи та технічний паспорт легкового автомобіля, а також стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 16 вересня 2014 року під час шлюбу з ОСОБА_3 ними було придбано у спільну сумісну власність подружжя вищевказаний автомобіль SUBARU Forester, державний номер НОМЕР_1. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18.08.2015 року шлюб між ними був розірваний.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.12.2015 року за кожним із них визнано право власності по 1/2 частину вищезазначеного автомобіля в порядку поділу спільного майна подружжя.

На підставі зазначеного рішення суду від 01.12.2015 року ОСОБА_5 звернувся до УДАІ ГУМВС України в Харківській області для внесення змін про склад власників в реєстраційні документи та технічний паспорт спірного автомобілю, але не зміг цього зробити, оскільки відповідач не надає технічний паспорт та ключі від автомобілю, перешкоджає користуватися ним.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено: усунуто перешкоди зі сторони ОСОБА_3 у користуванні ОСОБА_5 спільним рухомим майном - легковим автомобілем SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 шляхом визначення порядку його експлуатації, а саме:

- пять днів тижня: з понеділка по пятницю включно, автомобілем SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 користується ОСОБА_3;

- два дні на тиждень: в суботу та неділю автомобілем SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 користується ОСОБА_5

Зобовязано ОСОБА_3 передати ОСОБА_5 технічний паспорт та ключі від автомобілю для можливості проведення внесення змін про склад власників в реєстраційні документи та в технічний паспорт легкового автомобілю SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував тієї обставини, що спільне користування спірним майном не можливе, так як один із співвласників проживає за межами території України.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення районного суду - скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Тааким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Розглядом справи встановлено, що на підставі рішення суду від 01 грудня 2015 року сторонам на праві спільної часткової власності належить автомобіль SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, по ? частині автомобіля кожному.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням суду за сторонами (колишнім подружжям) визнано право власності на ідеальну частку в розмірі по 1/2 частини вказаного автомобіля за кожним. Оскільки автомобіль на час вирішення спору перебуває у ОСОБА_3, яка не надає його у користування позивачу, то позов підлягає задоволенню з встановленням порядку користування таким майном і усунення перешкоди в його користуванні з боку відповідача.

Судова колегія з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В частині 1 статті 356 ЦК України викладено поняття спільної часткової власності, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Визначення порядку користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі не припиняє право спільної часткової власності співвласників.

Установлення співвласниками порядку користування спірним автомобілем у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з інтересів позивача, залишивши поза увагою доводи відповідача щодо неможливості спільного використання вказаного автомобіля та те, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

За обставин, що сторони є співвласниками спірного автомобіля у рівних частинах, встановлений судом порядок користування автомобілем суперечить вимогам ч. 3 ст. 358 ЦК України, згідно з якою кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зі змісту норми ст. 365 ЦК України випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, що передбачені пунктами 13 ч. 1 ст. 365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї (ухвала Верховного Суду України від 23.06.2010 у справі № 6-22505св09).

Виходячи з вищевикладеного та вимог ст.ст. 181,183 ЦК України та доводів апеляційної скарги, судова колегія, враховуючи властивості рухомого майна ( яке є джерелом підвищеної небезпеки і при використуванні сторонами може неадекватно втратити свою цілісність) приходить до висновку, що сторони у справі не мають можливості спільно володіти та користуватися спірним неподільним майном. Крім того колегія суддів зазначає що відповідач ОСОБА_3 мешкає за межами території України, що перешкоджає у повному обсязі здійснювати право володіння та користування автомобілем.

Крім того, 28 грудня 2017 року представником відповідача було надано договір комісії №7089/17/004199 від 16.12.2017 року, за яким ТОВ «Автоконсалтінг Україна» (комісіонер) в особі ОСОБА_6 зобовязався за дорученням (комітента) ОСОБА_3 за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 за ціною 49000 грн.

Згідно договору купівлі продажу ТОВ «Автоконсалтінг Україна» (комісіонер) в особі ОСОБА_6 здійснило продаж автомобіля марки SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 за ціною 49000 грн. ОСОБА_7.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 15 грудня 2017 року про надання згоди на розпорядження спірним майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, він надав свою згоду на укладення з ОСОБА_7 договору купівлі-продажу транспортного засобу. Дана згода видавалася за умови що після продажу спірного автомобілю ОСОБА_3 передасть належну йому частину грошових коштів у сумі 2300 доларів США.

Відповідно до розписки ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 2300 доларів США за продаж автомобіля марки SUBARU Forester 2004 року випуску.

Таким чином, виходячи з вище викладеного, судова колегія приходить до висновку, що у справі відсутній предмет спору.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, ап. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, ч.2 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 383, 384,389, 390 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06 березня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод та встановлення порядку користування рухомим майном - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: