Номер провадження: 22-ц/785/215/18
Номер справи місцевого суду: 509/183/13- ц
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2017 року (суддя Кочко В.К.),

встановив:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просила виділити їй у власність холодильник, телевізор, електронні ваги. Щодо виділення частки майна відповідачу зазначала, що він в 2013 році після розлучення забрав весь інструмент, що придбавався у шлюбі за спільні кошти, залишивши їй інше майно, що залишилось у будинку.

У березні 2013 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про здійснення поділу спільного майна подружжя, в тому числі незакінченого будівництвом будинку, визнання об'єктом права спільної власності земельної ділянки, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, який доповнив 23.04.2017 року, в якому просить суд стягнути на його користь компенсацію 1/2 частини вартості спільного майна, що перебуває у ОСОБА_2, в сумі 8400 грн., визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею - 0,138 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, провести її поділ, та поділ об'єкта незавершеного будівництва в натурі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Проведено розподіл спільного майна подружжя.

Виділено ОСОБА_2 наступне майно: телевізор вартістю 1500 грн., електронні ваги вартістю 300 грн., всього на суму 1800 грн.

Виділено ОСОБА_3 наступне майно: холодильник вартістю 7000 грн., шліфувальну машинку вартістю 400 грн., домашній кінотеатр вартістю 1700 грн., всього на суму 9100 грн.

В задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції прийшов до висновку, що вони обґрунтовані та доведені належними доказами.

В частині відмови в розподілі об'єкту незавершеного будівництва між сторонами суд першої інстанції керувався тим, що об'єкт не введений в експлуатацію, вважається сукупністю будівельних матеріалів.

Оскільки позовної вимоги про розподіл між сторонами будівельних матеріалів сторонами заявлено не було, тому у задоволенні цей частини позову судом було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення його зустрічного позову у повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції не вирішив питання поділу між сторонами об'єкту незавершеного будівництва, який навіть не введений в експлуатацію, є сукупністю будівельних матеріалів, які підлягають поділу між сторонами.

Інші сторони судове рішення не оскаржували.

Справа переглядається в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позовної вимоги щодо розподілу незавершеного будівництва між сторонами.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 надано відзив, яким вона заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 04 вересня 2005 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД №000563 від 06.06.2005 року. У сторін є донька. В 2013 році позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу.

В подальшому позивач подала позов про поділ спільного майна, визнання за нею право особистої власності фундамент та цоколь, стіни літньої кухні, стіни гаражу та підвалу, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та стягнення з неї грошової компенсації в розмірі 20000 грн. на користь ОСОБА_3

По справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, за висновком якої №16/16 від 07.11.2016 року відсоток готовності об'єкта дослідження нерухомого майна у вигляді незакінченого будівництвом жилого будинку складав 6 (шість) відсотків, дійсна вартість незакінченого будівництва без урахування земельної складової становить 144708 гривень, з урахуванням земельної складової становить 405176 грн.

Судовим експертом також зроблено висновок, що поділ незакінченого будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 технічно неможливий.

У п.п. 22, 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Щодо поділу земельної ділянки площею 0,138 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та об'єкта незавершеного будівництва, що знаходиться на ній у вигляді фундаменту, цоколя, стіни літньої кухні, стіни гаражу та підвалу, судом встановлено наступне.

Рішенням виконкому Овідіопольської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області №41 від 22.02.1996 року земельна ділянка площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 була виділена ОСОБА_4 - батьку ОСОБА_2

В подальшому рішенням виконкому Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №66 від 19.03.1999 року вказана земельна ділянка була у нього вилучена та надана ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_2.).

На підставі рішення Овідіопольської селищної ради №1232-1V від 05.01.2006 року позивачка отримала вказану земельну ділянку у власність, що підтверджується державним актом серії НОМЕР_1, зареєстрованим 15.03.2007 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №34.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі №6-98 цс11, викладеної в постанові від 15.02.2012 року, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

На вказаній земельній ділянці було розпочате будівництво жилого будинку та господарських будівель, однак термін дії дозволу на будівництво закінчився в 2008 році, позивач не бажає звертатися за поновленням строку та продовжувати зазначене будівництво, а навпаки вже знесла все побудоване.

Враховуючи, що зміни до пункту 5 частини 1 статті 57 Сімейного Кодексу України були внесені законом України № 4766-V1 від 17.05.2012 року, тобто вже після набуття права власності на земельну ділянку позивачкою ОСОБА_2, зазначена земельна ділянка, всупереч доводів апеляційної скарги, не може бути визнана об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділена між сторонами в рівних частинах за відсутності на ній об'єкта нерухомого майна.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 15 постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших нерухомих прав» роз'яснив, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Виходячи з пояснення позивачки, показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що не спростовані поясненнями відповідача, об'єкт незавершеного будівництва на момент розгляду справи відсутній, розібраний за допомогою родичів, будівельний матеріал соскладований на земельній ділянці.

Отже розподіл об'єкта незавершеного будівництва з відсотком готовності 6 (шість) відсотків неможливий з точки зору судового експерта, який зазначив про це у висновку №16/16 від 07.11.2016 року, та чинного законодавства України, про що існують правові позиції Верховного Суду України.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду України по справі №6-159 цс15, викладену в постанові від 27.05.2015 року, не передбачено визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами.

Таким чином, всупереч твердженню апелянта, позовні вимоги ОСОБА_3 щодо поділу незавершеного будівництва, розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надані.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення, оскільки вимог щодо поділу будівельних матеріалів, витрачених на будівництво об'єкту незавершеного будівництва заявлено не було.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_3 у задоволенні вимог позову в частині оскаржування. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 11 жовтня 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець