Справа № 369/3280/18
Провадження № 2/369/2015/18
РІШЕННЯ

Іменем України

23.11.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

за участю секретаря Головатюк В.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа служба в справах дітей Києво-Святошинського району Київської області про визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2010 по 2013 рік. Від спільного проживання мають доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя не склалось. Після розірвання шлюбу відповідач не цікавився дитиною, не приймав участь у її вихованні, не надав кошти на її утримання. Тому вона неодноразово зверталась до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за кордон. Лише після подання нею позову про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_4 подав позов про усунення перешкод та визначення участі батька у вихованні з дитиною, хоча вона ніколи не забороняла йому бачитись з нею. Вона не дозволяла забирати дитину з дитячого садку, але тільки того, що дитина має певний розпорядок дня, який може бути, порушений. Відповідач натомість спровокував цілий конфлікт в дитячому садку, налякавши і доньку, й інших дітей. При цьому відповідач зовсім не знає дитину, не знає її інтереси, не спілкувався ні з лікарями, ні з вихователями. Вихованням дитини займається лише вона. Зважаючи, що вона та відповідач проживають окремо, вона як мати дитини створила всі умови, забезпечила її, враховуючи інтереси дитини, є необхідним визначити місце проживання дитини з нею. При вирішенні спору просила врахувати, що вона має постійну роботу, місце проживання, створила всі умови для проживання, виховання, розвитку дитини, прихильність дитини саме до неї, а до відповідача дитина не має жодних почуттів.

На підставі ч.7, 8, 2 ст.7, ст. 141, ч.1 ст.157, ч.2 ст.150, ст. 161 СК України, ст.ст. 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», принципу 6 Декларації прав дитини, ст.ст.3, 8, 11 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод просила суд визначити постійне місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ст.49 ЦПК України крім прав та обовязків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за пять днів до початку першого судового засідання у справі.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

У подальшому представником позивача подано додаткові пояснення по справі, в яких містяться додаткові підстави позову, що не вказувались представником у позові, зокрема посилання представника на Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посиленого захисту прав дитини на належне утримання», зокрема про внесення змін до ст. 157 СК України, а саме доповнення її ч.5. Додатковою підставою для задоволення позову вказувала, що дане рішення надасть їй змогу вивозити дитину за кордон без дозволу батька, оскільки батько чинить перешкоди та безпідставно не надає позивачу дозволу на виїзд дитини. Дані пояснення залучено до матеріалів справи, але вони не можуть вважатись заявою про зміну підстав або предмету позову, оскільки вони подані представником на підставі ч.1 ст.43 ЦПК України, а саме як право подавати заяви, клопотання, надавати пояснення суду, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду. Тому суд розглядав справу на підставах, вказаних позивачем у первісній заяві, оскільки право позивача на змін підстав або предмету позову передбачено ст. 49 ЦПК України та зобовязує сторону направити їх іншому учаснику справи саме як заяву про збільшення або зменшення розміру позовних вимог, зміну предмету або підстави позову.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову не заперечував. Суду пояснив, що батько ніколи не заперечував щодо місця проживання дитини, тому не заперечує і проти даного позову, оскільки дитині буде дійсно краще проживати з матірю. Разом з тим, у сторін склались напружені відносини та вони не можуть дійти згоди щодо спільного виховання дитини, визначення способів участі батька у житті дитини. Тому при задоволенні позову слід визначити конкретне місце проживання дитини, вказавши точну адресу, для подальшого унеможливлення позивача змінити адресу для уникнення побачень дитини з батьком.

У судове засідання представник служби у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав суду листа, в якому просив слухати справу у його відсутність з урахуванням висновку.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 25 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 01 березня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний.

Батьками неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років , визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказала, що після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з нею та повністю перебуває на її утриманні. Обставини щодо проживання дитини з позивачем не заперечувалось відповідачем.

З пояснень сторін встановлено, що сторони не можуть дійти обопільно згоди щодо способів участі батька у вихованні дитини. Дана обставина підтверджується також і численними судовими спорами, що на час розгляду перебувають в провадженні судів. Разом з тим, сторони не мають спору щодо проживання дитини разом з матірю. На жодному судовому засіданні ні відповідач, ні його представник, ні в усній формі, ні в письмовій не заперечували щодо проживання неповнолітньої ОСОБА_5 разом з матірю.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

При розгляді справи орган опіки та піклування Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації надав висновок. При цьому вважали за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матірю ОСОБА_3

Даний висновок суд оцінює критично, оскільки він не підтверджує наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини. Так, у висновку вказано, що ОСОБА_4 надав пояснення та вказав, що заперечує щодо проживання дитини разом з матірю. Разом з тим, жодних документів в орган опіки та піклування не надав, тобто не вчинив жодних дій, які б вказували, що відповідач заперечує щодо проживання дитини з позивачем.

Не підтверджує наявності спору між батьками і подані представником позивача письмові опитування, і допитані в судовому засіданні свідки. Інших доказів, які б підтверджували доводи позову, що батьки не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини, позивач суду не надав, не заявив клопотань про витребування доказів в разі складнощів в їх отриманні, не повідомив суд про неможливість подання відповідних доказів.

На підставі наведеного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги те, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини, відсутність підтвердження грубого чи егоїстичного ставлення відповідача до дитини та будь-яких інших виключних обставин, суд приходить до висновку, що права позивач на проживання неповнолітньої дитини разом з нею не порушено, відповідач не чинить перешкод у цьому, не претендує на своє право щодо визначення місця проживання разом з ним. Тому у задоволенні позову суд відмовляє. Фактично позивач даним позовом намагається підмінити судові спори щодо визнання місця проживання дитини, яке врегульовано ст. 161 СК України, та спір щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон.

Щодо додаткових пояснень позивача та можливість її вивезення дитини за кордон, оскільки відповідач постійно чинить перешкоди в цьому.

У позові ОСОБА_3 посилається на судове рішення щодо вивезення дитини за кордон, але дане рішення не долучено до справи. Клопотань щодо його огляду або огляду матеріалів справи на підтвердження даних доводів суду не заявлено, разом з тим, суд може посилатись на докази, які досліджені в судовому засіданні.

Так, статтю 157 доповнено частиною п'ятою згідно із Законом № 2234-VIII від 07.12.2017; в редакції Закону № 2475-VIII від 03.07.2018.

Ч. 5 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обовязки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі:

1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів;

2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоровя.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обовязки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.

У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом.

Відповідно до даної норми має бути або рішення суду або висновок органу опіки та піклування. При цьому представником позивача в судовому засіданні не вказано необхідність саме судового рішення, в чому є недостатність висновку органу опіки та піклування. Жодних доказів на підтвердження цим обставинам суду не подано.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа служба в справах дітей Києво-Святошинського району Київської області про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення виготовлений 08 січня 2019 року.

Суддя Пінкевич Н.С.