Справа № 758/174/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2018 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дідук С. В.,

представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору та недійсним одностороннього збільшення відсоткової ставки,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом (а.с.61-72), в якому просив поновити строк на подання позову про визнання недійсним одностороннього збільшення ПАТ «ОТП Банк» з 10.10.2011 відсоткової ставки з 14% річних до 18% за кредитним договором №CNL-007/565/2006, укладеним 10.07.2006 між банком та ОСОБА_2, а також просив:

- визнати недійсним одностороннє збільшення ПАТ «ОТП Банк» з 10.10.2011 відсоткової ставки з 14% річних до 18% за кредитним договором від 10.07.2006 №CNL- 007/565/2006, укладеним з ОСОБА_2;

- визнати недійсним п.4.1.1 кредитного договору 10.07.2006 №CNL-007/565/2006, укладеного між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 10.07.2006 року між ним ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №CNL- 007/565/2006.

За даним кредитним договором утворилася заборгованість, за стягненням якої банк звертався до суду. З розрахунків заборгованості, долучених до позовної заяви про стягнення заборгованості, позивач у січні 2015 року дізнався, що з 10.10.2011 банком було збільшено відсоткову ставку за кредитним договором з 14% річних до 18%.

Вказував, що збільшення відсоткової ставки за кредитним договором з 14% річних до 18% було здійснено всупереч вимогам ст. 1056-1 ЦК України у редакції від 17.09.2011 року та має бути визнано недійсним.

Також вказував, що п.4.1.1. кредитного договору передбачав відповідальність за невиконання чи неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань за кредитним договором у вигляді сплати пені від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочки.

При цьому, п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливою умовою договору. З цих міркувань, встановлення в п.4.1.1 кредитного договору розміру підвищеної процентної ставки 365% річних, перевищує розумну плату за послугу, яка встановлена п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому даний пункт договору суперечить засадам справедливості та повинен бути визнаний недійсним.

Посилаюсь на те, що згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, проте збільшення банком з 10.10.2011 відсоткової ставки за кредитним договором з 14% річних до 18% суперечить вимогам ст. 1056-1 ЦК України у редакції від 17.09.2011, яка діяла станом на 10.10.2011 року, а також на те, що пункт 4.1.1. договору суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звернувся до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Надав суду відзив на позов, в якому заперечував проти позову. Також просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Звертав увагу суду на те, що позивач ставить у позові питання лише про поновлення строку на звернення до суду з першою позовною вимогою, а тому є підстави для відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з наступним.

В судовому засіданні встановлено, що 10.07.2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», укладено кредитний договір №CNL- 007/565/2006.

За умовами кредитного договору № CNL-007/565/2006 відповідачу було надано кредит у розмірі 98 тис.дол. США на підставі кредитної заявки останнього від 10 липня 2006 року, шляхом перерахування кредитних коштів у повній сумі з кредитного рахунку на його поточний рахунок, відкритий у банку, зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 14 % річних.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором (п. 2 частини № 1), а також у строки, передбачені кредитним договором, зобов'язався сплачувати відсотки у валюті, що відповідає валюті кредиту (згідно з п. 1.11.1 частини № 2). Погашення кредиту та нарахованих відсотків повинно було здійснюватися щомісяця відповідно до, графіку, що є додатком № 1.

Позивачем ставиться вимога про визнання недійсним одностороннього збільшення ПАТ «ОТП Банк» з 10.10.2011 відсоткової ставки з 14% річних до 18% за кредитним договором від 10.07.2006 №CNL- 007/565/2006.

Так зі змісту кредитного договору вбачається, що підпунктом 1.4.1.5. пункту 1.4. кредитного договору передбачено, що сторони цим підтверджують, що у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань, встановлених будь-яким з п.п. м), н), о) п. 2.3.7. чи/та п.1.3.1.5. чи/та п. 1.3.2.3. цього договору фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за цим договором) підвищується на 4% (чотири відсотки) річних за кожні 12 (дванадцять) місяців невиконання чи неналежного виконання будь-якого з п.п. м), н), о) п.2.3.7. чи/та п.1.3.1.5. чи/та п. 1.3.2.3. цього договору.

Підпунктом 1.4.1.5.1. пункту 1.4. кредитного договору передбачено, що сторони розуміють, що таке підвищення процентної ставки буде здійснено в силу настання вищевказаних умов та не потребує укладання будь-якого додаткового договору до цього договору чи/та графіку повернення кредиту та сплати процентів у новій редакції, та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту. На вимогу позичальника банк може укласти з позичальником графік повернення кредиту та сплати процентів у новій редакції.

Пункт 1.4. кредитного договору містить застереження, зі змісту якого вбачається, що підписанням цього договору сторони висловлюють свою цілковиту згоду з тим, що визначення порядку плати за кредит, встановлене п. 1.4. (з підпунктами) цього договору, повністю відповідає волевиявленню сторін. Сторони цим також підтверджують, що вони повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредит та окремими елементами цього порядку. Сторони наступним домовились, що протягом дії цього договору позичальник може з'ясовувати суми нарахованих процентів, що належать до сплати позичальником відповідно до умов цього договору у приміщенні банку - філії або відділенні банку, у якому позичальнику відкривався позичковий рахунок.

Зі змісту доданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості по кредиту вбачається, що до 10.10.2011 року нарахування банком процентів за користування кредитом здійснювалось за процентною ставкою 14% і починаючи з 10.10.2011 року нарахування процентів за користування кредитом відбувалось за ставкою 18%.

Факт нарахування банком з 10.10.2011 року підвищених процентів за ставкою 18% в ході судового розгляду справи відповідачем не заперечувався.

Таке збільшення позивач вважає незаконним, оскільки статтею 1056-1 ЦК України (в редакції чинній на момент, коли відбулось підвищення процентної ставки) було встановлено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Разом з тим, згідно із частинами першою і другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зі змісту наведених норм випливає висновок, що зобов'язання з кредитного договору передбачає єдиний обов'язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом.

При цьому однією з істотних умов укладення кредитного договору, яка повинна бути узгоджена в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит.

Як вбачається з наведених умов кредитного договору, передбачене кредитним договором підвищення процентної ставки відбувається внаслідок порушення зобов'язань, зокрема користування кредитом понад встановлений строк, тобто збільшення процентної ставки сторони пов'язали з певною подією - неповерненням кредитних коштів у встановлений у договорі строк.

Таке підвищення процентної ставки є саме реакцією на порушення зобов'язань за договором і не може вважатися таким, що зумовлене збільшенням кредитного ризику, оскільки підвищення кредитного ризику - це ймовірна можливість виникнення ускладнень при виконанні договору, а в даному випадку йдеться про збільшення процентів внаслідок порушення договору.

При цьому, законодавством не заборонено встановлювати інші види забезпечення виконання зобов'язань, підстави сплати, правова форма та розмір яких визначаються договором або законом, а тому встановлення в договорі підвищених відсотків як санкції за користування кредитом понад визначений у договорі строк є забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором, яке передбачене домовленістю сторін і не суперечить законодавству.

Зважаючи на те, що підвищені проценти, сплачувані позичальником згідно з договором за користування кредитними коштами понад установлений у договорі строк за своєю правовою природою є забезпеченням виконання позичальником узятих на себе зобов'язань за кредитним договором, а також зважаючи на те, що таку умову сторони погодили спільно, підстав для визнання незаконним збільшення відсотків з 14% до 18% не вбачається.

Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині збільшення відсоткової ставки не знайшли свого доведення у суді, підстав для застосування строку позовної давності в частині даних позовних вимог не вбачається. За таких обставин, відсутні і підстави для поновлення строку на звернення до суду з даними позовними вимогами.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_2 також ставить питання про визнання недійсним п. 4.1.1 кредитного договору.

Даний пункт розміщений в частині 2 кредитного договору.

Відповідно до п. 4.1.1 частини № 2 кредитного договору за порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, позивач зобов'язався сплатити пеню у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочення.

Таку умову договору позивач вважає несправедливою, що стало другою підставою для даного позову.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п'ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Судом встановлено, що п. 4.1.1 частини № 2 кредитного договору, який за порушення строків повернення кредиту та відсотків за користування кредитом передбачає сплату пені у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочення, дійсно є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за спірним договором.

Разом з тим, пункт 4.1.1 кредитного договору не може бути визнаний судом недійсним у зв'язку з пропуском строку на звернення до суду, про застосування наслідків пропуску якого заявив банк.

Так, у відзиві на позов представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» зазначає про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду із позовом про визнання недійсним п.4.1.1.кредитного договору лише 28.12.2017 року, що встановлено судом зі змісту відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті (а.с. 33).

Виходячи з наведеного, такий позов може вважатися поданим до суду в межах встановленого законом строку позовної давності лише у разі, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, не раніше 27 грудня 2014 року.

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 про умови кредитного договору №CNL- 007/565/2006 від 10.07.2006 року, зокрема й про зміст умов пункту 4.1.1. цього договору, дізнався 10.07.2006 року у момент підписання ним вказаного кредитного договору №CNL- 007/565/2006.

Позивач у своїй позовній заяві та в ході судового розгляду справи не заявляв клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності на подання позову в частині вимоги про визнання недійсним п. 4.4.1 кредитного договору від 10.07.2006 №CNL-007/565/2006, а просив суд поновити пропущений строк позовної давності на подання позову лише в частині вимоги про визнання недійсним одностороннього збільшення ПАТ «ОТП Банк» з 10.10.2011 відсоткової ставки з 14% річних до 18% за кредитним договором, не обґрунтовуючи і не наводячи при цьому суду жодних обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності та вказували б на наявність правових підстав для поновлення такого строку.

Суд вважає безпідставним посилання позивача на правовову позицію ВСУ у справі №6-75цс15 від 03.02.2016 року оскільки, відповідно до цієї правової позиції загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Крім того, положення частини 5 статті 261 ЦК України не застосовуються судом при вирішенні цього спору у зв'язку з відсутністю підстав для їх застосування, зважаючи на предмет спору.

Разом з тим, суд критично ставиться до твердження позивача у його позовній заяві та відповіді на відзив про те, що про порушення своїх прав оспорюваними діями відповідача та умовами кредитного договору позивач дізнався лише у січні 2015 року або у січні 2016 року, вважає такі твердження не обґрунтованими і непідтвердженими жодними доказами, а також такими, що спростовуються наступними обставинами, встановленими судом в ході судового розгляду справи.

В матеріалах справи наявна копія рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.11.2015 року по справі №22-ц/796/7976/2015, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02.03.2016 року, зі змісту якого вбачається, що 12.11.2015 року Апеляційним судом м. Києва було розглянуто цивільну справу №22-ц/796/7976/2015 за апеляційною скаргою представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.03.2015 року. За результатами розгляду цієї справи Апеляційним судом м. Києва рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.03.2015 року по справі скасовано та по суті спору ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №CNL- 007/565/2006 від 10.07.2006 року в розмірі 68136,64 дол. США, що еквівалентно 806813,38 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості та 500 000 грн. пені.

Зі змісту вказаного рішення апеляційного суду також вбачається, що в матеріалах справи, яка розглядалася судом, був наявний розрахунок заборгованості до кредитного договору №CNL- 007/565/2006 від 10.07.2006 року, в якому обраховано заборгованість по відсоткам за період з 01.10.2011 року по 27.04.2012 року на суму 62827,70 доларів США з процентною ставкою 18%. Зазначений розрахунок заборгованості було досліджено апеляційним судом в ході апеляційного розгляду справи, в якому участь приймав представник ОСОБА_2 (а.с. 93-99).

Зважаючи на наведене, суд вважає встановленим, що позивач ОСОБА_2 в ході судового розгляду справи №22-ц/796/7976/2015 Апеляційним судом м. Києва повинен був знати про одностороннє збільшення ПАТ «ОТП Банк» з 10.10.2011 відсоткової ставки з 14% річних до 18% за кредитним договором №CNL- 007/565/2006 від 10.07.2006 року, а також про нарахування пені у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочення.

З наведеного суд приходить до висновку про наявність передбачених законом правових підстав для застосування до позовних вимог ОСОБА_2 строку позовної давності та для відмови позивачу у задоволенні його позову в частині визнання недійснимп.4.1.1. кредитного договору у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. ст. 9-13, 76-83, 95, 209-250, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_2 відмовити у задоволенні його заяви про поновлення строку на подачу позову до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним одностороннього збільшення банком з 10 жовтня 2011 року відсоткової ставки з 14% до 18% річних за кредитним договором, укладеним 10 липня 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк».

ОСОБА_2 відмовити у задоволенні його позовних вимог про визнання недійсним одностороннього збільшення банком з 10 жовтня 2011 року відсоткової ставки з 14% до 18% річних та у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п.4.1.1. кредитного договору, укладеного 10 липня 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк».

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Подільський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лишу вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 7 вересня 2018 року.

Суддя Т. В. Войтенко