ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/2111/17Головуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/4817/58/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Щавурська Н. Б., Хома М. В.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

за участю апелянта - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника ТзОВ «Молода Ідея» - Яворського А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Тернополі цивільну справу № 596/2111/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року, ухваленого суддею Лисюк І.О., повний текст якого складено 05 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Молода Ідея», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5, ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визнання майнових права на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Гусятинського районного суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майнових права на нерухоме майно.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що в 2008 році ОСОБА_2 придбала нежитлове приміщення з цегли загальною площею 207.2 кв.м., яке розташоване в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 652 кв.м., кадастровий номер:НОМЕР_2, за тією ж адресою.

01 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір про участь у реконструкції та переплануванні вище зазначеного приміщення в бар та будівництво другого поверху площею 239.5 кв.м., згідно якого він зобов'язався у вказані у Договорі строки провести авансування та у ході будівництва здійснити повну оплату вартості обумовлених у Договорі будівельних робіт шляхом передачі відповідачу у власність грошових коштів у сумі кошторисної вартості матеріалів та робіт, тобто, профінансувати реконструкцію та перепланування вказаного приміщення в обсягах, визначених у договорі, а відповідачка ОСОБА_2 зобов'язалася здійснити реконструкцію нежитлового приміщення та після введення в експлуатацію передати йому майнові права на новостворене приміщення саме другого поверху, а також зареєструвати зміни технічного стану та новостворену частку нежитлового приміщення у встановленому законодавством порядку.

Свої обов'язки за Договором про участь у реконструкції та переплануванні нежитлових приміщень він виконав у повному обсязі - сплатив відповідачці повну суму вказаної вартості будівельно-монтажних робіт, визначену у договорі, що підтверджується її розпискою від 01 серпня 2009 року про отримання 500000 грн.

Зазначена в договорі реконструкція відповідачкою фактично проведена, реконструкція та перепланування здійснені.

Однак, в порушення умов договору, ОСОБА_2 не узаконила зміни технічного стану нежитлового приміщення в строк, вказаний в договорі, й надалі відмовляється проводити реєстрацію здійсненої реконструкції та перепланування та передати йому майнові права на новостворену за його кошти частку нежитлової будівлі.

Тобто, ОСОБА_2 своїми діями не визнає набуття ним майнових прав на належне йому за договором новостворене майно. Крім того, не реєструючи здійснену реконструкцію, також позбавляє його можливості визнання права власності на новостворену частку у судовому порядку.

Ухвалою Гусятинського районного суду від 07 березня 2018 року до участі в зазначеній цивільній справі в якості співвідповідача залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Молода Ідея» та ОСОБА_5 - в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

На підставі ухвали суду від 26 березня 2018 року до участі в справі залучено ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство « ПАТ "Райфайзен банк "Аваль" в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зазначає, що в обґрунтування заявлених вимог він посилався на ст.ст.509, 526, 629, а не на ст.ст.331, 392 ЦК України, як помилково зазначив суд в своєму рішенні, оскільки ним було заявлено вимоги не про набуття права власності, а про визнання майнових прав на добудовану частину приміщення.

Крім цього, судом не взято до уваги, що відповідачка в порушення умов договору не ввела в експлуатацію вказане збудоване приміщення та не визнає за ним майнових прав на новостворене майно, чим порушує його права.

Також суд першої інстанції однією з підстав для відмови в задоволенні позову вказав те, що він звернувся до суду як фізична особа, в той час як договір про дольову участь був укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Однак, вказана обставина жодного правового значення не має, оскільки нерухоме майно повинно реєструватися за фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем.

Крім цього, судом першої інстанції при вирішенні спору безпідставно застосовано правові позиції Верховного Суду України, які стосуються інших правовідносин.

Також суд першої інстанції безпідставно залучив до участі в справі в якості третьої особи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки позовні вимоги жодним чином не впливають на права та обов'язки банку, що лише призвело до затягування розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ТзОВ «Молода Ідея» - адвокат Яворський А.В. подав відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ОСОБА_1, звернувшись до суду як фізична особа, яка не є стороною вище зазначеного Договору, не є належною особою, яка мала право звернутись за судовим захистом відповідного права або охоронюваного законом інтересу.

Крім того, подавши позовну заяву про визнання за ним майнових прав на новостворені 239.50 кв.м. приміщення другого поверху нежитлової будівлі позивач передчасно звернувся за захистом своїх прав, оскільки на момент подачі позову у нього ще не виникло право вимоги щодо передачі йому у власність даних майнових прав.

Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу визнала та підтвердила обставини, на які посилався позивач в обґрунтування заявлених вимог. Також суду пояснила, що на даний час будівництво другого поверху в повному об'ємі не завершено та в експлуатацію новостворене майно не введене, оскільки ще не збудовані певні внутрішні перегородки в приміщенні та не виконані інші роботи. Зазначила, що оплачених позивачем згідно умов договору коштів в розмірі 500000 грн. (що станом на 01 серпня 2009 року було еквівалентно 100000 дол.США) для закінчення будівництва було не достатньо, в зв»язку із чим вона змушена була ще додатково залучати кредитні кошти. Загальна вартість будівництва становила суму, яка в еквіваленті дорівнювала біля 120000 дол.США.

Представник ТзОВ «Молода Ідея» - адвокат Яворський А.В. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, серед іншого, виходив із того, що у позивача не виникло право вимоги щодо передачі у власність майнових прав на спірне нерухоме майно, оскільки згідно умов Договору від 01 серпня 2008 року таке право виникає лише після закінчення будівництва та здачі будівлі в експлуатацію, а на момент вирішення спору будівля в експлуатацію здана не була.

З таким висновком колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

01 серпня 2008 року між ОСОБА_2 (Власником) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Інвестором) було укладено договір про дольову участь в реконструкції та переплануванні нежитлового приміщення та майнових прав на частину приміщення.

У відповідності до п.1 даного Договору Власник приймає Інвестора у дольову участь в реконструкції та переплануванні нежитлового приміщення: нежитлової будівлі з цегли загальною площею 207.2 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Планове закінчення будівництва та здача будинку в експлуатацію: 4 квартал 2009 року.

Згідно п.2. вище зазначеного Договору, по закінченні спорудження будинку та здачі його в експлуатацію Власник зобов'язується передати Інвестору у власність майнові права на другий поверх будівлі, що зазначена в п.1 цього договору, площею 239.5 кв.м., надати останньому усі необхідні документи на приміщення другого поверху, а також сприяти останньому в оформленні права власності.

Згідно п.3 Договору: Попередня базова вартість інвестиції складає 500000 грн. Остаточна ціна проведення робіт з реконструкції та перепланування нежитлового приміщення, зазначеного в п.1 цього договору, визначається після його закінчення шляхом розрахунку фактичної вартості будівництва з урахуванням коефіцієнта інфляції. Остаточна ціна проведення робіт з реконструкції та перепланування приміщення повинна бути визначена на підставі останньої процентовки.

За умовами Договору Інвестор зобов'язався у вказані у Договорі строки (п.4) провести авансування та у ході будівництва здійснити повну оплату вартості обумовлених у Договорі будівельних робіт шляхом передачі Відповідачу у власність грошових коштів у сумі кошторисної вартості матеріалів та робіт. (а.с.9-10).

Як слідує із змісту розписки від 01 серпня 2009 року, ОСОБА_2 отримала від ФОП ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 500000 грн. згідно умов Договору про дольову участь в реконструкції та переплануванні нежитлового приміщення та майнових прав на частину приміщення від 01 серпня 2008 року. (а.с.11).

Відповідачкою ОСОБА_2 визнано той факт, що позивачем ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання по Договору від 01 серпня 2008 року щодо оплати 500000 грн. виконано.

Також в судовому засіданні встановлено, що на момент укладення Договору від 01 серпня 2008 року ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Гусятинської селищної ради 14 липня 2008 року, належало нежитлове приміщення з цегли загальною площею 207.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно умов Іпотечного Договору від 07 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу Гречанівським А.Я., зареєстрованого в реєстрі за №2007, укладеного між ОСОБА_2 (Іпотекодавець) та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (Іпотекодержатель), в іпотеку Банку ОСОБА_2 було передано нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення загальною площею: 207.2 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.85-87).

Відповідно до свідоцтва, виданого державним нотаріусом Гусятинської державної нотаріальної контори 12 вересня 2017 року, ОСОБА_5 належало на праві власності нежитлове приміщення з цегли загальною площею 207.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Свідоцтво видане відповідно до ст.62 Закону України «Про виконавче провадження», статті 41 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого Гусятинським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 11 вересня 2017 року. (а.с.53-54).

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98231426 від 22 вересня 2017 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Молода ідея» на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 22 вересня 2017 року є власником нежитлового приміщення з цегли загальною площею 207.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.55, 66-69).

Згідно інформаційної довідки № 118348384 від 05 березня 2018 року, ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 19 вересня 2017 року є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, загальною площею 0.0652 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.97).

Як встановлено судом, сторонами визнається той факт, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, після його реконструкції та перепланування не введено в експлуатацію.

Зазначені обставини підтверджуються також рішенням виконавчого комітету Гусятинської селищної ради №327 від 22 жовтня 2010 року, згідно якого ОСОБА_2 було відмовлено в наданні дозволу на розміщення торгової точки по АДРЕСА_1 у зв»язку із відсутністю акту прийняття в експлуатацію зазначеного майна. (а.с.157-158).

Даючи оцінку доводам апелянта, зазначеним в позовній заяві та в апеляційній скарзі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість - об'єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності.

Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Колегія суддів не погоджується із посиланням апелянта на те, що судом при вирішенні справи безпідставно застосовано норми ст.331 ЦК Україїни, оскільки з матеріалів справи вбачається, що однією із підстав, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги, крім ст.ст.509, 526, 629 ЦК України, була також і ст.331 ЦК України.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Проте у ОСОБА_1 право власності на спірне нерухоме майно, чи майнові права на нього не виникло.

У справі, яка переглядається, позивач на виконання своїх грошових зобов'язань за договором про дольову участь в реконструкції та переплануванні нежитлового приміщення сплатив вартість об'єкта будівництва в розмірі 500000 грн., тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги щодо переходу права власності на об'єкт будівництва або для набуття майнових прав на цей об'єкт.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що будівництво об'єкту, визначеного в договорі, завершено в повному обсязі, про загальну його вартість, а також про те, що сплачена позивачем на виконання умов договору сума в розмірі 500000 грн. була достатньою та повністю покрила витрати для завершення будівництва.

Таким чином, передача позивачем відповідачці обумовлених договором коштів в розмірі 500000 грн. (як перші два етапи фінансування), не свідчить про повне виконання ним своїх зобов"язань щодо здійснення оплати вартості вказаних у Договорі будівельних робіт в сумі кошторисної вартості матеріалів та робіт, згідно п.4 Договору.

Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації врегульовано чинним на час укладення договору Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Крім того, згідно ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року №1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Однак, у вказаній справі позивачем не надано доказів введення об'єкта нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Визнання ж права на об'єкт незавершеного будівництва, який не прийнято в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року справа №523/8544/15-ц.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які дозвільні документи на початок будівельних робіт, розроблений і погоджений у встановленому порядку проект, кошторисна документація на підтвердження понесених витрат та вартості збудованого об"єкту нерухомості, а також щодо відповідності проведеного будівництва проектній документації.

Наведене позбавляє можливості для обґрунтованого висновку про те, що будівництво проведено з дотриманням вимог чинного законодавства та не є самочинним.

Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову з підстав, передбачених ст.ст.509, 526, 629 ЦК України, на які посилався позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Вказані норми дають визначення поняття "зобов"язання", визначають підстави його виникнення, загальні умови виконання та обов"язковість договору для виконання сторонами.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на невиконання відповідачкою ОСОБА_2 п.2 Договору щодо необхідності передачі Інвестору у власність майнових прав та документів на другий поверх будівлі площею 239.5 кв.м., оскільки вказані дії Власник зобов"язана вчинити після закінчення спорудження будинку та здачі його в експлуатацію. Однак, в матеріалах справи відсутні належні докази того, що будівницвто новоствореного другого поверху площею 239.50 кв.м. нежитлової будівлі з цегли загальною площею 207.2 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на даний час завершене. В експлуатацію другий поверх даного приміщення у встановленому порядку не введено.

Крім того, за змістом укладеного договору від 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 отримає право на набуття у власність майнових прав на другий поверх будівлі після здачі будівлі в експлуатацію, а тому на момент вирішення спору у нього не виникло право вимоги щодо передачі у власність майнових прав на зазначене нерухоме майно.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що судом першої інстанції безпідставно застосовано норми ст.392 ЦК України, на яку позивач не посилався, та правові позиції, викладені у постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справах №6-1732цс15 від 02 грудня 2015 року, №6-2124цс15 від 10 лютого 2016 року, №6-290цс16 від 16 березня 2016року, №6-503цс16 від 25 травня 2016 року, оскільки зазначені правові позиції стосуються особливостей виникнення майнових прав на нерухоме майно, в т.ч. на об"єкти незавершеного будівництва, їх переходу на підставі Закону України "Про іпотеку", а також набуття майнових прав на об"єкти інвестування на підставі ст.ст.331, 392 ЦК України.

Крім того, колегія суддів не погоджується з посиланням апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно залучив в якості третьої особи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки вказана обставина жодним чином не вплинула на правильність вирішення справи.

Разом із тим колегія суддів погоджується із посиланнями апелянта на те, що суд першої інстанції помилково визначив як одну із підстав для відмови в задоволенні позову ту обставину, що належним позивачем в даній справі може бути фізична особа - підприємець ОСОБА_1, а не фізична особа ОСОБА_1, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що фізична особа ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_1 є однією особою : іпн НОМЕР_1.

Підпунктом 3.8.1 пункту 3.8 розділу III Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 року №97 (у0097609-04), визначено, що підприємцем є фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Тобто, підприємцем є фізична особа - громадянин.

Згідно ст.42 Конституції України кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено і в статті 50 ЦК України. При цьому зазначається, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Тобто, громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - "підприємець".

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому, юридичний статус "фізична особа - підприємець" сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право-, та дієздатності.

Водночас, згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно зі статтею 325 цього Кодексу суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 320 ЦК України).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями).

Між тим, суб'єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 55 Господарського кодексу України).

Враховуючи наведене, чинне законодавство не виділяє такого суб'єкт права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця.

Отже, суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Таким чином, нерухоме майно має реєструватися за фізичною особою.

Виходячи із наведеного із мотивувальної частини оскаржуваного рішення слід виключити посилання як на підставу для відмови в задоволенні позову на ту обставину, що позивач звернувся до суду як фізична особа, а не як фізична особа - підприємець.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволені позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 травня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати залишити в межах понесених сторонами.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 16 жовтня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи