Постанова

Іменем України

22 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 178/1819/16-ц

провадження № 61-17950 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В.,

Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

третя особа - Криничанська селищна рада Криничанського району Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що у 1979 році вони отримали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. 18 травня 1999 року вищевказану квартиру ними було приватизовано, вона належить їм на праві спільної (сумісної) власності. 12 вересня 1998 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилася дочка ОСОБА_8 Всі вони проживали за вищевказаною адресою.

ОСОБА_4 зареєстрований у АДРЕСА_5 з 16 березня 2001 року, а ОСОБА_5 з 24 квітня 2002 року. 14 жовтня 2003 року відповідач без згоди позивачів - власників спірної квартири, самостійно зареєструвався у ній, як чоловік ОСОБА_6, набувши статусу члена сім'ї.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області

від 21 січня 2015 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано. З березня 2014 року відповідач фактично з позивачами не проживає, спільного господарства не веде, забрав свої особисті речі, переїхав жити до своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2,

смт Кринички Криничанський району Дніпропетровської області. З цього часу перестав користуватися спірним житлом про що представниками Криничанської селищної ради були складені акти.

На підставі вищенаведених обставин позивачі просили суд визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 Криничанського району Дніпропетровської області; позбавити ОСОБА_7 права користування зазначеним житловим приміщенням; зобов'язати Криничанську селищну раду Криничанського району Дніпропетровської області зняти ОСОБА_7 з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_3.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області

від 14 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_4 . та ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1; позбавлено

ОСОБА_7 права користування зазначеним житловим приміщенням внаслідок відсутності понад один рік в порядку частини другої статті 405 ЦК України; зобов'язано Криничанську селищну раду Криничанського району Дніпропетровської області зняти ОСОБА_7 з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_3. Стягнуто з

ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір та витрати на правову допомогу.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_7 не проживає у спірній квартирі понад один рік, жодних доказів того, що він не має змоги проживати у спірній квартирі суду не надано.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області

від 14 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вирішуючи питання про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування спірною квартирою з підстав непроживання останнього у ній без поважних причин з квітня 2014 року, суд першої інстанції не врахував, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року було встановлено поважність причин непроживання ОСОБА_7 у спірній квартирі у зв'язку з перешкодами, які йому чинить ОСОБА_6 у вільному доступі до квартири.

У касаційнійскарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у червні 2017 року, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, право володіти, користуватися, і розпоряджатися приватною власністю - квартирою, в межах наданих судом повноважень, та вірно застосовано судом як норми матеріального так і процесуального права. Також судом у повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, обґрунтувавши їх у своєму рішенні та надавши належну оцінку всім доказам. Суд апеляційної інстанції не обґрунтував на підставі яких доказів встановлено, що ОСОБА_6 не надавала ОСОБА_7 доступ до користування спірною квартирою, не вірно застосував норми матеріального та процесуального права під час ухвалення нового рішення.

У запереченнях, поданих до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у серпні 2017 року ОСОБА_7 на касаційну скаргу ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначено, що судом апеляційної інстанції зроблено вірний висновок про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин частину другу статті 405 ЦК України при задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами встановлено, що згідно свідоцтва про право на житло від 18 травня 1999 року, зареєстрованого в Криничанському бюро технічної інвентаризації за номером АДРЕСА_7, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 (а.с. 7).

12 вересня 1998 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7, у шлюбі народилась дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області

від 21 січня 2015 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвано (а.с. 13).

Згідно із актами, складеними депутатом Криничанської селищної ради Дніпропетровської області Зайвою І. А., від 08 грудня 2014 року, 19 жовтня 2015 року, 15 лютого 2016 року, 19 травня 2016 року, 17 серпня 2016 року та

09 листопада 2016 року ОСОБА_7 зареєстрований у вищевказаній квартирі, однак фактично в ній не проживає з квітня 2014 року (а.с. 15 - 17,

19 - 21).

За змістом частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом частини першої та частини четвертої статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що причиною непроживання ОСОБА_7 у спірній квартирі є те, що ОСОБА_6 чинить йому перешкоди у вільному користуванні квартирою. Цю обставину встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 03 лютого 2016 року, тобто вона має преюдиційне значення. Наявність постанови головного державного виконавця Криничанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 08 листопада 2016 року про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з його фактичним виконанням та постанови начальника Криничанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 24 листопада 2016 року про скасування зазначеної вище постанови вказують на те, що рішення суду про зобов'язання ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_7 перешкоди у користуванні спірною квартирою не виконано.

Обставини, на які посилаються заявники у касаційній скарзі були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене, доводи заявників висновків судів не спростовують та на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії

суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О.В. Білоконь

Є.В. Синельников