Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2/711/355/15

провадження № 61-13609св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Черкаської міської ради, відділ реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 жовтня 2015 року у складі судді Колоди Л. Д. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2016 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Храпка В. Д., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 (ОСОБА_6) про визнання його батьком дитини.

Позов мотивовано тим, що з січня 2005 року до грудня 2010 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 народила сина ОСОБА_7. Під час реєстрації народження дитини запис про батька в свідоцтві про народження зроблений зі слів матері, з метою отримати державну допомогу, на яку мають право одинокі матері.

З урахуванням зміни прізвища дитини з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5», позивач, уточнивши позовні вимоги, просив визнати його батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судами справа розглядалась неодноразово.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено повністю.

Визнано, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неодноразове ухилення відповідачки від проведення судово-медичної генетично-ідентифікаційної експертизи свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини. Позивачем надані належні та допустимі докази його батьківства: записи з історії розвитку дитини, довідка з дитячого навчального закладу про активну участь батька у вихованні дитини, фотокартки, показаннясвідків.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умисне ухилення матері дитини від проведення судово-медичної генетично-ідентифікаційної експертизи для спростування чи підтвердження батьківства позивача, а також надані позивачем докази у їх сукупності свідчать про походження дитини від позивача.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, судово-медична генетично-ідентифікаційна експертиза у справі проведена не була, суд безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та не застосував наслідки спливу строку позовної давності, передбачені частиною другою статті 129 СК України.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суди попередніх інстанцій надали оцінку. Судово-медична генетично-ідентифікаційна експертиза у справі не була проведена у зв'язку з ухиленням відповідача від участі у ній.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону відповідають судові рішення.

Суди установили, що відповідно до свідоцтва про народження від 17 січня 2006 року серії НОМЕР_1, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, та копії актового запису від 17 січня 2006 року № 41 ОСОБА_11 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у графі відомості про батька зазначений ОСОБА_12, а матір'ю зазначена ОСОБА_6.

Запис про батька дитини вчинений за вказівкою матері у порядку, передбаченому частиною першою статті 135 СК України.

ОСОБА_6 має статус одинокої матері.

Під час розгляду справи по суті відповідач змінила своє прізвище з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5», ім'я з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5». Згідно із актовим записом про народження № 41 від 17 січня 2006 року прізвище дитини змінене з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5».

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Відповідно до положень пунктів 4-9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статтею 135 СК України. Відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Відповідно до статті 143 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Згідно із частиною першою статті 146 ЦПК України 2004 року, що діяла на час розгляду справи судами, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Аналогічним чином регулюються і наслідки ухилення від участі в експертизі у діючому цивільно-процесуальному законодавстві (стаття 109 ЦПК України).

Судово-медична генетично-ідентифікаційна експертиза, призначена ухвалами суду від 11 липня 2012 року, 10 січня 2014 року та 17 лютого 2015 року на предмет того, чи є позивач батьком дитини, не була проведена у зв'язку з неявкою матері та дитини до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи для відбору крові, що підтверджується матеріалами справи, зокрема рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення та листами Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 11/587 від 24 березня 2015 року та № 01/11/1234 від 08 липня 2015 року.

З рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що судом на адресу ОСОБА_5 двічі направлялись повідомлення про проведення судово-медичної генетично-ідентифікаційної експертизи 25 жовтня 2012 року, проте були повернуті у зв'язку із закінченням терміну зберігання (а.с. 62, 68 т.1).

Про проведення судово-медичної генетично-ідентифікаційної експертизи, призначеної на 20 березня 2014 року та 26 червня 2015 року, ОСОБА_5 була належним чином повідомлена, що вбачається з рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, які свідчать про отримання останньою вказаних судових повідомлень 18 лютого 2014 року (а.с. 90 т.2) та 21 травня 2015 року відповідно (а.с. 80 т. 3), проте на відбір зразків крові не з'явилась та не забезпечила явку дитини.

Задовольняючи позов, суди на підставі доказів, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що системне та неодноразове ухилення відповідача від проведення судово-медичної генетично-ідентифікаційної експертизи шляхом нез'явлення її та дитини до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини та дає суду можливість визнати факт, який вона заперечує, та підстави встановити походження дитини від позивача, виходячи з інтересів дитини.

Разом із тим суди надали належну оцінку наданим позивачем в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року доказам, а саме: історії розвитку ОСОБА_11, яка надана дитячим навчальним закладом № 30, де батьками зазначено ОСОБА_6 та ОСОБА_4; довідці дитячого навчального закладу № 30 від 13 листопада 2012 року, у якій зазначено, що за весь час перебування дитини у навчальному закладі, у період з квітня 2008 року до липня 2012 року, позивач брав участь у вихованні дитини, сплачував кошти за харчування дитини; показанням свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, які підтвердили той факт, що ОСОБА_6 не заперечувала того, що ОСОБА_4 є батьком її дитини ОСОБА_11; фотокарткам, де позивач зображений з дитиною у сімейній обстановці.

Колегія суддів також враховує психологічне значення для дитини рішення суду про визнання батьківства, оскільки завдяки цьому рішенню дитина одержує можливість реалізувати своє природне право знати свого батька. Завдяки йому утверджується природний обов'язок батька турбуватися про своїх нащадків.

Частиною другою статті 146 ЦПК України суду надано право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства. Однак проведення такої експертизи неможливе без втручання у сферу тілесної недоторканності особи. Це означає, що біологічні матеріали для проведення дослідження не можна у неї взяти силоміць. Отже, особу можна привести примусово в приміщення, де має бути проведена експертиза, але примусове її проведення неможливе. Тому зазначена норма може лише виконати місію додаткового стимулювання особи до прибуття для проведення експертизи у встановлений час.

Вирішуючи спір, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для постановлення ухвали про примусовий привід на проведення судово-медичної генетично-ідентифікаційної експертизи оскільки привід до суду не застосовується зокрема до малолітніх та неповнолітніх осіб.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди незаконно не застосували наслідки спливу строку позовної давності, передбачені частиною другою статті 129 СК України, є безпідставними, оскільки положення цієї статті стосуються спору про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини, а тому не можуть бути застосовані до вимог про визнання батьківства відносно дитини, у записі про народження якої внесено відомості про батька дитини за вказівкою матері на підставі статті 135 СК України.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а тому він не є батьком дитини - безпідставні, оскільки закон не пов'язує виникнення батьківства з реєстрацією шлюбних відносин.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк