Ухвала

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №461/12068/15-ц

провадження №61-43764ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Висоцької В. С. розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від12 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», третя особа - ОСОБА_2, про стягнення майнової та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», третя особа - ОСОБА_2, у якому просив стягнути на його користь 35 000 грн майнової шкоди завданої неналежним виконанням працівником автостоянки своїх обов'язків по охороні транспортних засобів, зданих на зберігання, та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 вересня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 36 764 грн матеріальної шкоди, 5 000 грн моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині розміру матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 змінено.

Стягнуто з Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» (ПАТ «Українська залізниця») на користь ОСОБА_1

30 850,55 грн матеріальної шкоди.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» (ПАТ «Українська залізниця») на користь ОСОБА_1 5 000 грн моральної шкоди скасовано та у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року,публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного випровадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 35 000 грн, яка станом на 01 січня

2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 * 100 = 176 200).

Отже, зазначена справа в частині стягнення матеріальної шкоди є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Крім того, у справі заявлено вимогу немайнового характеру - стягнення моральної шкоди.

Зазначена справа є незначної складності в частині вимог немайнового характеру та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Вказівка в резолютивній частині постанови апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2018 року про можливість її оскарження до Верховного Суду, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене судове рішення ухвалене у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від12 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», третя особа - ОСОБА_2, про стягнення майнової та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. С. Висоцька