Провадження № 2/761/1505/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року Шевченківського районного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря: Вольда М.А.,

та представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕР-ТЕХ" про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕР-ТЕХ" (далі по тексту - відповідач) та у відповідності до заяви про уточнення позовних вимог в частині підстав позову просив суд визнати недійсним договір безвідсоткової позиви №1 укладений 28 квітня 2015 року, що укладений між позивачем та відповідачем; стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 28.01.2015 року по 22.12.2015 року позивач працював на посаді водія автотранспортних засобів в Товаристві з обмеженою відповідальністю «АВЕР-ТЕХ».

31.03.2015 року приблизно о 10 годині 50 хвилин під час виконання своїх трудових обов'язків, керуючи автомобілем «ІСУЗУ», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по Кільцевій дорозі у м. Києві позивач не встиг вчасно загальмувати і в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Ман» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 від чого обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «ІСУЗУ», д.н.з. НОМЕР_1, що належав відповідачу, зазнав пошкоджень, була пошкоджена кабіна автомобіля внаслідок наїзду на задню частину кузову автомобіля «Ман» д.н.з. НОМЕР_2.

Посадові особи відповідача проінформували позивача, що вартість заміни кабіни автомобіля «ІСУЗУ», д.н.з. НОМЕР_1 з врахуванням ремонтних робіт буде складати тридцять дві тисячі гривень і що вказану грошову суму позивач повинен відшкодувати підприємству добровільно, інакше вони звернуться до суду, а він буде звільнений.

Пропозицію позивача зробити ремонт у своїх знайомих відповідачем було відхилено, а позивачу було запропоновано відшкодовувати борг частинами з заробітної плати. Знаходячись у тяжкому матеріальному становищі та не маючи грошових коштів, щоб відшкодувати повну суму спричиненої шкоди позивач погодився з пропозицією відповідача.

Посадові особи відповідача діяли з метою навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Відповідач усвідомлював про наявність певних обставин і розумів, що друга сторона - позивач, у випадку володіння інформацією про те, що йому необхідно підписати договір безпроцентної позики не вступив б у правовідносини, невигідні для нього. Тому, даючи на підписання вказаний договір, заступник директора відповідача ОСОБА_4 замовчала той факт, що позивачу підготували та дають підписати договір безпроцентної позики замість обумовленого договору про зобов'язання відшкодувати шкоду. Також діючи шляхом обману ОСОБА_4 дала на підпис позивачу видатковий касовий ордер який засвідчував отримання позивачем 32 040,00 гривен, однак самі грошові кошти позивачу передані не були.

Позивач був впевнений, що підписував у квітні 2015 року договір про зобов'язання відшкодувати шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, як його у цьому запевнили посадові особи відповідача, а ніяк не підписував договір позики.

На дату укладення договору безпроцентної позики у відповідача не було жодних підстав для видачі позики у розмірі тридцяти двох тисяч гривен працівнику, який працює на підприємстві декілька місяців, має офіційну заробітну плату в одну тисячу триста гривен, що фактично позбавляло останнього можливості повертати позику. Працівнику, який не звертався до керівництва підприємства з заявою про надання безпроцентної позики та з обґрунтуванням необхідності її отримання.

Тому, наведене свідчить про те, що відповідач, діючи шляхом обману, вирішив питання щодо відшкодування шкоди, що виникла внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підписанням з позивачем договору безпроцентної позики, а позивач підписав вказаний договір помиляючись щодо предмету та істотних обставин цього договору, вважаючи, що підписує боргове зобов'язання щодо відшкодування шкоди по дорожньо-транспортній пригоді, яка дійсно мала місце і внаслідок якої виникла шкода саме у розмірі тридцяти двох тисяч.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначається, що договір безпроцентної позики, укладений 28 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем, не містить посилань на обставини щодо відшкодування шкоди за ДТП, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Із заробітної плати ОСОБА_2 не здійснювалось відшкодування грошових коштів на ремонт на відновлення автомобіля. Позивач власноручно повністю написав суму, отриману ним у строкове користування, що свідчить про те, що він ознайомився з текстом договору і погодився з його умовами. Позивач звільнився з підприємства 22 грудня 2015 року за власним бажанням, і до моменту звернення відповідача до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, не заявляв жодних вимог щодо недійсності договору.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з викладених в уточненій позовній заяві підстав.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача.

Ухвалою суду від 11.11.2016 року відкрито провадження у даній справі.

Як відомо, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Протокольною ухвалою суду від 14.02.2018 року призначено розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 12.07.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що 28.01.2015 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаді водія автотранспортних засобів відділу транспорту ТОВ «АВЕР-ТЕХ», що підтверджується наказом № АТ-0032 від 28.01.2015 року (а.с. 17).

28.04.2015 року між ТОВ «АВЕР-ТЕХ» (за договором - Позикодавець) та ОСОБА_2 (за договором - Позичальник) було укладено договір безпроцентної позики № 1 (далі - Договір позики), за умовами якого Позикодавець зобов'язався передати у власність Позичальника грошові кошти на безпроцентній основі в сумі 32040,00 грн., які Позичальник в свою чергу зобов'язався повернути в строк до 31.10.2017 року (п.п. 1.1., 2.1. та 3.3. Договору позики) (а.с. 6).

Згідно із п. 3.1. Договору позики, позика надається шляхом передання Позичальнику готівкових коштів з каси Позикодавця на підставі видаткового касового ордеру.

28.04.2015 року ОСОБА_2 одержав суму позики в розмірі 32040,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 8).

Згідно із п. 4.2. Договору позики, Позичальник має право достроково повернути позику повністю або частково.

ОСОБА_2 частково повертав кошти за спірним договором, що підтверджується прибутковими касовими ордерами (а.с. 9-16).

Відповідно до наказу № АТ-0408 від 22.12.2015 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 18).

П. 6.5. Договору позики передбачено, що сторони свідчать про те, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13.

При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Позивач стверджує, що він не отримував від відповідача позику в розмірі 32040,00 грн. Крім того, він був впевнений, що підписував у квітні 2015 року договір про зобов'язання відшкодувати шкоду спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, як про це, за його словами, запевняли посадові особи відповідача, а ніяк не підписував договір позики. Окрім того, ніякої позики по частинах він не повертав у касу підприємства, а посадові особи відповідача самі забирали у нього з заробітку, який офіційно не фіксувався, а видавався готівкою одну тисячу гривень для відшкодування шкоди, що виникла внаслідок ДТП, а як вони оформляли це документально позивачу не відомо, оскільки ніяких документів з цього приводу мені не видавали.

Однак, вказані позивачем обставини спростовуються матеріалами справи, а саме, договором безпроцентної позики №1, з якого вбачається, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань за Договором (п. 6.1. Договору позики), крім того, видатковим касовим ордером від 28.04.2015 року, де міститься підпис позивача про отримання ним вказаної суми коштів.

В свою чергу, щодо посилань позивача на введення його в оману відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення, а також те, що в момент укладення договору позики від 28.04.2015 року сторонами не було додержано як вимог ч.1 ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення та відповідності правочину внутрішній волі сторін, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно приписів ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як встановлено вимогами ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При цьому, наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Разом з тим, позивач, пред'явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, судом встановлено, що при його підписанні позивач підтвердив дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачем не доведено наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати договір позики недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України.

Крім того, як на підставу для задоволення позову позивач посилається на те, що на дату укладення договору безпроцентної позики у відповідача не було жодних підстав для видачі позики позивачу, проте, чинним статутом ТОВ "АВЕР-ТЕХ" не передбачено чіткої заборони надавати такі позики працівникам, а позивачем не надано жодних доказів, які б підтвердили дану обставину.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилалась позивач як на підставу для визнання договору позики недійсним, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у задоволенню не підлягають.

На підставі викладено та керуючись ст. 202, 203, 205, 230, 1046, 1047 ЦК України, ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕР-ТЕХ" про визнання недійсним договору безпроцентної позики №1, що укладений 28.04.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕР-ТЕХ» та ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: А.А.Осаулов

Повний текст виготовлено 20.07.2018 року