Справа № 128/745/18
Провадження № 22-ц/801/58/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О.І.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 рокуСправа № 128/745/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на дитину в твердій грошовій сумі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником адвокатом ОСОБА_5, на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області, постановлену у цій справі 29 серпня 2018 року у м. Вінниці суддею цього суду Бондаренко О. І., дати складення повного тексту ухвали не відомо,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на дитину в твердій грошовій сумі, мотивуючи його тим, що 18 жовтня 2001 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_6.Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано, після чого дитина залишилась проживати з позивачем і перебуває на її повному утриманні, відповідач участі не приймає у її майновому забезпеченні.

Пославшись на ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню дитини, вона просила суд стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подачі позову.

28 серпня 2018 року до суду першої інстанції надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_7 про витребування доказів, зокрема, витребування з Державної прикордонної служби України відомостей про те, чи перетинав Державний кордон України ОСОБА_4 в період з 2015 року по 2018 рік та за якою візою. В обґрунтування заявленого клопотання представником позивача зазначено, що відповідач останні кілька років працює за кордоном, де отримує заробітну плату, достатню аби сплачувати аліменти в розмірі 2000 грн щомісячно. Враховуючи, що Державна прикордонна служба України не надає на запит адвоката інформацію про перетин особою кордону, тому для підтвердження факту виїзду відповідача за кордон представник позивача просив суд на підставі ст. ст. 83, 84, 182, 183 ЦПК України задовольнити вказане клопотання.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29 серпня 2018 року заявлене клопотання задоволено, витребувано з Державної прикордонної служби України відомості про те, чи перетинав Державний кордон України ОСОБА_4 в період з 2015 року по 2018 рік та за якою візою.

Не погодившись із постановленою ухвалою, відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржувану відповідачем ухвалу вважає законною, а тому просить апеляційний суд залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, ухвала суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши її законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до запиту від 04 липня 2018 року адвокат ОСОБА_7 звернувся до Державної прикордонної служби України з проханням повідомити чи перетинав Державний кордон України ОСОБА_4, якщо так, то скільки разів за останні 5 років і за якою візою (а.с. 42).

Державна прикордонна служба Україна у своєму листі вих. № 0.184-28576/0/15-18 від 11 липня 2018 року повідомила адвокату ОСОБА_7 про те, що запитувана інформація про особу без її особистої письмової згоди буде надана на виконання судового рішення про витребування такої інформації (а.с. 43).

11 серпня 2018 року представником позивача заявлено клопотання про витребування доказів в порядку, передбаченому ст. 84 ЦПК України, зокрема, відомостей про те, чи перетинав Державний кордон України ОСОБА_4 в період з 2015 року по 2018 рік та за якою візою. (а. с. 40а-41, 44).

Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинні бути зазначені вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 84 ЦПК України передбачено, що суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.

Так, метою процесуального інституту витребування доказів є допомога сторонам в отриманні доказів, які вони не можуть одержати самостійно, що підтверджується обов'язком особи, яка заявляє клопотання про витребування доказів, долучити до нього відомості про неможливість отримання таких доказів особисто.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Отже, забезпечення доказів є механізмом збору і закріплення доказів до судового розгляду по суті та гарантує наявність доказів у справі на випадок, коли їх можна втратити до початку судового розгляду.

Неможливість надання (одержання) доказу може бути пов'язана з майбутнім знищенням, зіпсуттям доказу, очікуваною смертю свідка тощо, а ускладнення у наданні доказу може бути обумовлене обставинами, які вимагатимуть додаткових зусиль, витрати часу та коштів.

Забезпечення доказів є процесуальною дією суду, яка вчиняється за заявою осіб, які беруть участь у справі, якщо вони вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів. Під особами, які мають право заявити про забезпечення доказів, маються на увазі суб'єкти доказування. Відтак, останні повинні довести обґрунтованість своїх побоювань, що подача відповідних доказів може стати неможливим або ускладненим. Суд не може здійснити заходи щодо забезпечення доказів лише на підставі нічим не обґрунтованих побоювань суб'єкта доказування.

Інститут забезпечення доказів є спеціальним механізмом, який використовується для їх збереження та покликаний створити можливість реалізації своїх прав особами, які беруть участь у справі, щодо подання до суду необхідних доказів за наявності обставин, які свідчать, що надання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим в майбутньому.

Так, у заяві про забезпечення доказів вказуються обставини, які свідчать про небезпеку того, що надання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим, а у клопотанні про витребування доказів - відомості про неможливість отримання таких доказів особисто. Саме такі обставини відрізняють заяву про забезпечення доказів від клопотання про витребування доказів.

Зі змісту заявленого представником позивача клопотання вбачається, що заявник звернувся до суду першої інстанції з вказаним клопотанням в порядку, передбаченому ст. 84 ЦПК України, а не ст. ст. 116-118 ЦПК України.

У мотивувальній частині оскаржуваної ухвали зазначено, що суд розглянув вказане клопотання відповідно до положень ст. 84 ЦПК України, проте, у резолютивній частині цієї ухвали міститься посилання на те, що її оскарження як ухвали про забезпечення доказів, не перешкоджає подальшому провадженню у справі та що її може бути оскаржено до апеляційного суду окремо від рішення. Такі висновки суду першої інстанції суперечать як змісту заявленого клопотання так і мотивувальній частині самої оскаржуваної ухвали.

Таким чином, ототожнення судом першої інстанції понять "витребування доказів" та "забезпечення доказів" є помилковим, оскільки суперечить наведеним положенням норм процесуального права, а представник позивача у клопотанні від 11 липня 2018 року зазначив про неможливість отримання витребуваних доказів самостійно, долучив до нього необхідні докази для підтвердження цього та просив про витребування доказів саме в порядку, передбаченому ст. 84 ЦПК України.

За таких обставин апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, до яких суд дійшов з порушенням норм процесуального права, висновки суду першої інстанції про постановлення ним ухвали про забезпечення доказів.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у тексті оспорюваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що заявлене клопотання про витребування доказів подано представником відповідача - ОСОБА_7 Однак, з матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_7 є представником не відповідача, а позивача. Згідно з довіреністю від 15 січня 2018 року представником відповідача ОСОБА_4 є ОСОБА_5 (а. с. 25).

Враховуючи, що порушення судом норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали про забезпечення доказів, тому ця ухвала залишатись у законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням матеріалів заявленого представником позивача клопотання до суду першої інстанції для його розгляду в порядку, передбаченому ст. 84 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 379, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником адвокатом ОСОБА_5, задовольнити частково, ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 29 серпня 2018 року скасувати, матеріали клопотання про витребування доказів направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 27 листопада 2018 року.