ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 711/6165/16-ц

провадження № 61-3845св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявники: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2016 року, ухвалене у складі судді Степаненка О. М., та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 грудня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Фетісової Т. Л., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України і Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні, у якій просили встановити, що їх вимушене переселення з окупованої частини території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією відповідної частини території Донецької області України.

В обґрунтування заяви зазначили, що є громадянами України, народилися у м. Донецьку і до жовтня 2014 року постійно проживали і були зареєстровані по АДРЕСА_1.

У травні 2014 року на території Донецької області проводився референдум за відокремлення Донецької та Луганської областей від України, в якому вони участі не брали. Згодом у місті почали з'являтися невідомі особи зі зброєю без розпізнавальних знаків, які захоплювали адміністративні будівлі та встановлювали на них прапори Російської Федерації. Вказані особі окупували м. Донецьк, по місту почала пересуватися російська військова техніка, а життя у місті стало повністю неконтрольованим та погіршилася соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутність готівки в банкоматах населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Було припинено трансляцію деяких українських телеканалів.

Заявники зазначають, що за вказаних обставин постійно почували себе у небезпеці.

Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України у жовтні 2014 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з її батьками залишили своє житло та переїхали до м. Красноармійськ, потім - до м. Золочів Львівської області, а у 2015 році переїхали до м. Червона Слобода Черкаської області. Після переїзду батько ОСОБА_5 став скаржитися на здоров'я і невдовзі помер.

Після цієї події ОСОБА_4 і ОСОБА_5 переїхали до м. Черкаси, де проживають на час подання заяви.

Заявники зазначають, що з 2014 року належне їм нерухоме майно, розташоване на території Донецької області, а саме будинки по АДРЕСА_1 і по АДРЕСА_2, пошкоджені у зв'язку з неодноразовими обстрілами і потраплянням снарядів.

Після російської збройної агресії вони втратили надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут та можливість планувати своє життя. Заявники зазначають, що у зв'язку з такими обставинами їм завдано моральну і майнову шкоду.

Внаслідок військової агресії Російської Федерації на території Донецької області порушені їх права, передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу пересування і особисту недоторканність, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.

Вважають, що встановлення юридичного факту - вимушеного переселення з окупованої території України через збройну агресію Російської Федерації -призведе до виникнення таких юридичних наслідків як існування права на справедливу компенсацію за рахунок держави-агресора, якою є Російська Федерація. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством не передбачено.

Також заявники зазначають, що зміст та форма довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначені Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, не передбачають внесення відомостей про конкретну причину, яка змусила внутрішньо переміщену особу залишити або покинути своє місце проживання.

Таким чином, звернення у порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту зумовлено бажанням заявників визначити свій статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

За таких обставин ОСОБА_4 і ОСОБА_5 просили встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що їх вимушене переселення у жовтні 2014 року з окупованої частини території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією відповідної частини території Донецької області України.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у встановленні факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України і дата її початку встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є загальновідомими і не потребують додаткового встановлення рішенням суду. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що довідка про взяття заявників на облік як внутрішньо переміщених осіб належним чином засвічує причини їх вимушеного переселення, оскільки містить як дату переселення, так і місце попереднього проживання.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відхилено, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для встановлення за рішенням суду факту вимушеного переселення заявників у жовтні 2014 року з окупованої частини території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, оскільки цей факт є загальновідомим.

У січні 2017 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просили рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявники зазначають, що у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не зазначається конкретної причини, яка призвела до зміни місця проживання. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є декілька обставин, які є підставою для вимушеного переселення, тому встановлення конкретної причини вимушеної зміни місця проживання за рішенням суду спрямоване на захист їх прав як осіб, які постраждали у зв'язку зі збройним конфліктом.

Заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, подано до суду у порядку окремого провадження для визначення їх статусу як жертв міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов'язків, у тому числі щодо отримання відповідної допомоги і компенсацій.

Іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації законодавством не визначено, тому, на думку заявників, немає перешкод для задоволення поданої ними заяви.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є уродженцями м. Донецька і громадянами України.

Вони постійно проживали і з 1984 року зареєстровані у будинку по АДРЕСА_1.

Згідно з довідками Департамента соціальної політики Черкаської міської ради від 1 березня 2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 мають статус внутрішньо переміщених осіб і фактично проживають у квартирі АДРЕСА_3.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що згідно із Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою № 509 Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а сам факт збройної агресії Російської Федерації на сході України загальновідомий та не потребує додаткового встановлення рішенням суду.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вказаних положень Закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб, у тому числі, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту залежить реалізація суб'єктивного права особи.

Частиною четвертою статті 2 Закону України«Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Законудатою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме 20 лютого 2014 року.

Отже, вказаний Закон передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники.

Статтею 55 Конституції Українивстановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції Україниделегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на будь-який правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

У Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

З урахуванням змін, внесених до Конституції України Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території.

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції.

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (справа «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», справа «Катанта інші проти Молдови та Росії», справа «Саргсян проти Азербайджану»).

Згідно з вказаною прецедентною практикою Європейського суду з прав людини держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника.

Згідно з частиною першою та пунктом 5 частини другої статті 234 ЦПК Україниу редакції Кодексу, чинній на час звернення з заявою, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК Україниу тій же редакції у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Суди попередніх інстанцій у порушення вказаних положень закону та вимог статей 212, 214, 234, 315 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви у судах першої і апеляційної інстанцій, не звернули уваги на те, що встановлення факту вимушеного переселення заявників з окупованої території Донецької області у зв'язку зі збройною агресією Російської Федерації та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Отже, відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суди фактично позбавили заявників права на встановлення причини їх внутрішнього переселення.

З огляду на встановлені судами обставини, з урахуванням положень Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Верховний Суд дійшов висновку, що вимушене переселення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області.

Зазначений юридичний факт заявниками доведений і судами попередніх інстанцій встановлений, проте суди дали йому невірну правову оцінку.

Дійшовши висновку про те, що факт, який просять встановити заявники, уже встановлений у нормативно-правових актах, прийнятих відповідно до повноважень відповідних державних органів, і цей факт є загальновідомим, суди першої і апеляційної інстанцій не взяли до уваги, що метою встановлення вказаного факту є здійснення законної реалізації ОСОБА_4 і ОСОБА_5 суб'єктивного права на компенсацію шкоди, завданої переселенням.

Посилання судів попередніх інстанцій на те, що цей факт не потребує судового підтвердження, на думку касаційного суду, суперечить статті 124 Конституції України, статті 256 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судами першої і апеляційної інстанцій, оскільки від встановлення даного юридично значимого для заявників факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони, через дії Російської Федерації, вимушено беруть участь.

Верховний Суд вважає, що, незважаючи на те, що однією із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на таке.

Вказана норма визначає імунітет від пред'явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. У конкретному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.

Незважаючи на викладене, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції враховували те, що необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, і вчасно надіслали на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні листи.

Відповідно до змісту вказаних рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення воно було вручено особі, уповноваженій адресатом на одержання пошти. Проте Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення вказаної справи, не заявляла.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд задовольняє касаційну скаргу, скасовує рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 грудня 2016 року та ухвалює нове рішення про задоволення заяви ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 жовтня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 19 грудня 2016 року скасувати з ухваленням нового рішення.

Заяву ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.

Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик