Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 359/8912/16-ц

провадження № 61-33312св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6 в особі законного представника - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дідок Валентина Василівна, служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської міської ради Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року у складі головуючого-судді Борця Є.О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року у складі суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в особі законного представника - ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування жилого будинку та земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивував тим, що за договорами дарування від 07 грудня 2015 року подарував дружині ОСОБА_5 та дочці ОСОБА_6 по ? частці кожній житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0803 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована за вказаною адресою.

Позивач зазначав, що не мав наміру укладати договори дарування, а вважав, що складає заповіт. Крім того, він та його мати ОСОБА_7 продовжують проживати у спірному будинку, що свідчить про те, що він помилявся щодо природи оспорюваних правочинів, своїх прав та обов'язків.

Ураховуючи викладене ОСОБА_4 просив визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладені з відповідачами 07 грудня 2015 року.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не помилявся з приводу природи оспорюваних договорів дарування та добре розумів зміст прав та обов'язків, які у нього виникають на підставі таких договорів. Проживання позивача та його матері у спірному будинку не має жодного відношення до обставин, які існували на момент укладення спірних правочинів. Позивач ОСОБА_4 не оспорює вказані договори на предмет фіктивності чи удаваності.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми та ухвалено законне й справедливе рішення.

30 жовтня 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач підписуючи договори дарування не мав на увазі фактичну передачу відповідачам у володіння, користування і власність спірної нерухомості. Такі договори укладені позивачем унаслідок помилки, оскільки він залишається без будь-якої нерухомості. Фактичного передання та прийому подарованого майна відповідачами здійснено не було, так як останні не проживають у спірному будинку, а є тільки зареєстрованими, комунальні послуги не сплачують та фактично ними не користуються. Крім того, позов про розірвання шлюбу подано відповідачем ОСОБА_5 майже через місяць після укладення оспорюваних договорів дарування, що свідчить про те, що на момент їх підписання позивач ОСОБА_4 не усвідомлював факт припинення шлюбних стосунків та не позбавлявся свого єдиного житла. Поза увагою судів першої та апеляційної інстанції залишився той факт, що відповідачем ОСОБА_5 майже через рік, а саме 08 грудня 2016 року надіслано позивачу та його матері вимога про звільнення жилого будинку та відшкодування майнової шкоди, якою остання вимагала звільнити належний їй будинок. Також справу розглянуто за відсутності третьої особи ОСОБА_7, яка на час розгляду справу знаходилася на стаціонарному лікуванні.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 359/8912/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в особі законного представника - ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування жилого будинку та земельної ділянки передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що 04 листопада 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зверталися до служби у справах дітей та сім'ї Бориспільської міської ради Київської області із письмовою заявою та просили надати дозвіл відповідачу ОСОБА_5 прийняти у власність її малолітньої дочки ОСОБА_6 ? частку жилого будинку АДРЕСА_1 та відповідну частку земельної ділянки за вказаною адресою від батька ОСОБА_4 та у свою власність іншу ? частку вказаної нерухомості від чоловіка. При цьому зазначили про те, що права їх малолітньої доньки ОСОБА_6 не порушуються. Питання дозволу на складання заповіту у вказаній заяві не порушувалося.

07 грудня 2015 року позивач уклав із дружиною ОСОБА_5, яка діяла від свого імені та від імені малолітньої доньки ОСОБА_6 договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0, 0803 га, кадастровий номер НОМЕР_2 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1, згідно яких відчужив у власність кожного із відповідачів по ? частці вказаного нерухомого майна.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що підписуючи договори дарування не мав на увазі факту передачі відповідачам у володіння, користування та власність спірної нерухомості, й не звернув уваги на умови, що випливають з таких договорів, а тому вони здійснені помилково. Крім того, він до теперішнього часу користується жилим будинком та земельною ділянкою, а також сплачує комунальні послуги.

У письмових запереченнях на позов, відповідач ОСОБА_5 зазначала, що волевиявлення позивача на укладення спірних договорів дарування було вільним й відповідало його внутрішній волі, про що свідчить заява про надання дозволу на передачу нерухомого майна саме у власність. Користуватися належними їй та доньці жилим будинком та земельною ділянкою, позбавленні можливості через перешкоди, які чинить позивач, його співмешканка та його мати. Крім того, за наслідками звернення до Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради Київської області їй призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг у 2016 році за адресою АДРЕСА_1, якою користується позивач.

З наявної у матеріалах справи відповіді Бориспільської дільниці Броварської філії по експлуатації газового господарства публічного акціонерного товариства «Київоблгаз» від 21 грудня 2016 року за № КК20-ЛВ-9293-1216 вбачається, що станом на 21 грудня 2016 року абонентом по о/р НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 являється ОСОБА_5, згідно заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам та заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу для побутового споживача від 08 грудня 2016 року. Договір від 21 січня 2010 року укладений з ОСОБА_7, станом на час надання інформації не діє.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до вимог статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що має істотне значення.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що позивачем належних та допустимих доказів того, що він, укладаючи договори дарування, неправильно сприймав фактичні обставин правочинів й вважав, що складає заповіт, не надав, дійшли правильного висновку про те, що підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК Українидля визнання недійсними договорів дарування жилого будинку та земельної ділянки немає. Нотаріус, яка посвідчувала спірні правочини, пояснила суду, що повідомила позивача ОСОБА_4 про наслідки укладення договорів дарування, а саме втрату ним права власності на спірні об'єкти нерухомості, а позивач в свою чергу засвідчив, що йому відомі такі наслідки. Разом з тим, ОСОБА_4 у 2013 році вже укладав договори дарування, а тому йому добре відомі наслідки укладення таких договорів. Намірів укласти інші правочини позивач не мав та не висловлював.

Посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, які викладені в постановах Верховного Суду України та які відповідно до статті 360-7 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень, мають враховуватися судами, є безпідставними, оскільки до таких висновків Верховний Суд України прийшов за інших фактичних обставин, ніж ті за якими були укладені оспорювані договори дарування у цій справі.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик