Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 453/833/16-ц

провадження № 61-18501св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Сколівська міська рада Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року у складі судді Ясінського Ю. Є. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Сколівської міської ради Львівської області, у якому просив поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 10 лютого 2015 року між ним та Сколівською міською радою Львівської області укладено контракт, за умовами якого його прийнято на роботу на посаду директора (керівника) комунального підприємства «Сколівське житлово-комунальне господарство» (далі - КП «Сколівське ЖКГ»), де він працював до січня 2016 року.

Оскільки розпорядження про своє звільнення він не підписував і не надавав згоди на це, тому вважає, що його звільнення проведено без відповідної згоди, що суперечить чинному законодавству.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що 26 січня 2016 року позивач власноручно написав заяву про своє звільнення з роботи, сторони припинили трудові відносини, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовані обставини справи. Позивач написав заяву про звільнення за угодою сторін під психологічним тиском голови Сколівської міської ради Львівської області та без зазначення дати підписання. Відповідач не видав своєчасно трудову книжку, не провів розрахунок в день звільнення. Порушена процедура звільнення, оскільки не було згоди сторін.

У жовтні 2017 року Сколівська міська рада Львівської області подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просили залишити її без задоволення, а судові рішення без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 07 травня 2018 року справа № 453/833/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 10 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та Сколівською міською радою Львівської області укладено контракт, відповідно до умов якого позивача прийнято на роботу на посаду директора (керівника) КП «Сколівське ЖКГ».

26 січня 2016 року ОСОБА_4 подав заяву на ім'я міського голови м. Сколе Львівської області Москаля В. Б. про своє звільнення з роботи за угодою сторін.

26 січня 2016 року міським головою Москалем В. Б. винесено розпорядження № 08 про звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, з 27 січня 2017 року.

Підставами припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Таким чином, висновок судів про те, що позивач був звільнений за згодою сторін на підставі власноручно написаної та поданої ним заяви, є правильним. Суд не вбачає порушень трудового законодавства України при звільненні позивача.

Висновки суду про пропуск позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, який визначений положеннями статті 233 КЗпП України, є помилковими, проте на правильність вирішення спору по суті не впливають.

Посилання в касаційній скарзі на те, що заяву про звільнення за угодою сторін було підписано ОСОБА_4 під тиском керівництва, є безпідставними з огляду на таке.

Одним із визначальних засад цивільного судочинства є змагальність сторін.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій), які розкривають зміст зазначеного принципу судочинства та обов'язку доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, процесуальний закон покладає обов'язок доказування на сторони, а суд, відповідно до частини четвертої статті 10 цього Кодексу, сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, а також наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Підписавши заяву про звільнення, ОСОБА_4 фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору, а тому такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях позивача. При цьому свій підпис ОСОБА_4 не оспорював.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат