ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 481/759/13-ц

провадження № 61-13294св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Приватно-орендне підприємство «Вікторія», ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватно-орендного підприємства «Вікторія» на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 2 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Уманської О. В., та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Бондаренко Т. З., Буренкової К. О., Крамаренко Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з позовом, остаточно уточненим у червні 2015 року, до Приватно-орендного підприємство «Вікторія» (далі - ПОП «Вікторія»), ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що 26 серпня 2005 року видав ОСОБА_5 і ОСОБА_6 довіреність, якою уповноважив їх користуватися і розпоряджатися належною йому земельною ділянкою площею 6,03 га, розташованою на території Новомихайлівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області.

В подальшому позивач дізнався, що ОСОБА_5, діючи від його імені, уклав договір оренди цієї земельної ділянки на 49 років із ПОП «Вікторія», керівником і єдиним засновником якого він є.

ОСОБА_4 посилається на те, що про існування договору оренди не знав, орендну плату не отримував і вважав, що відповідачі користуються його ділянкою виключно на підставі довіреності від 26 серпня 2005 року.

Оскільки ОСОБА_5, будучи представником ОСОБА_4, уклав договір оренди від його імені, проте у власних інтересах як керівника орендаря - ПОП «Вікторія», позивач вважає договір оренди таким, суперечить законодавству, тому просив визнати його недійсним з передбачених статями 203, 215 ЦК України підстав.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 2 березня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 6,03 га із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новомихайлівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, укладений між ОСОБА_4, від імені якого на підставі довіреності від 26 серпня 2005 року діяв ОСОБА_5, та ПОП «Вікторія» в особі директора ОСОБА_6, зареєстрований 28 грудня 2010 року у Новобузькому районному відділі Миколаївської філії Центру державного земельного кадастру за номером НОМЕР_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваного договору оренди від імені орендодавця - ОСОБА_4 - діяв представник ОСОБА_5, який одночасно є керівником і засновником орендаря - ПОП «Вікторія», тому цей правочин вчинений ним у своїх інтересах і суперечить законодавству, що є підставою для визнання його недійсним. Також суд дійшов висновку про недійсність правочину з тих підстав, що він від імені ПОП «Вікторія» підписаний директором ОСОБА_6, проте вказана особа не є і ніколи не була директором цього підприємства, а є лише підписантом.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2016 року апеляційну скаргу ПОП «Вікторія» відхилено, рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 2 березня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо існування правових підстав для визнання оспорюваного договору оренди земельної ділянки недійсним, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У липні 2017 року ПОП «Вікторія» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 2 березня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2016 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушення норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до розгляду подану позивачем заяву про уточнення позову, оскільки у ній позивач змінив як підстави, так і предмет позову, що не допускається відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

Вважає, що прийняттям уточненої позовної заяви, згідно з якою ПОП «Вікторія» набуло процесуального статусу співвідповідача у справі, порушено його процесуальні права, зокрема право заперечувати проти позовних вимог, оскільки особа може набути статус відповідача лише за окремо постановленою ухвалою суду про її залучення до участі у справі.

Суд першої інстанції, на думку заявника, безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про допит позивача як свідка, що має важливе значення для правильного вирішенні справи.

Також заявник послався на те, що при підписанні договору оренди земельної ділянки діяв виключно в інтересах довірителя ОСОБА_4, в той час як від імені орендаря діяв комерційний представник - ОСОБА_6, тому висновок судів попередніх інстанцій про укладення ним договору оренди у своїх інтересах помилковий.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 3 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказав, що договір оренди укладений ОСОБА_5 з підприємством, керівником і засновником якого він є, тобто в своїх інтересах, про що також свідчить приховання факту укладення цього договору і невиплату йому орендної плати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 6,03 га із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новомихайлівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області.

26 серпня 2005 року ОСОБА_4 видав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 довіреність, якою уповноважив їх користуватися і розпоряджатися цією ділянкою, у тому числі укладати будь-які правочини, що не суперечать законодавству, зокрема оренди, міни, купівлі-продажу, застави, тощо.

Згідно з цією довіреністю представникам надано право, крім іншого, здійснювати будь-які правочини щодо земельної ділянки, які не суперечать чинному законодавству; обробляти її та одержувати і розпоряджатися зібраним врожаєм; одержувати належні ОСОБА_4 від продажу чи здачі ділянки в оренду гроші.

28 грудня 2010 року ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 26 серпня 2005 року, уклав договір оренди земельної ділянки з ПОП «Вікторія» в особі директора ОСОБА_6; цього ж дня Новобузький районний відділ Миколаївської філії Центру державного земельного кадастру зареєстрував вказаний договір за номером НОМЕР_1.

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 2 серпня 2012 року суди встановили, що на час укладення договору засновником і керівником ПОП «Вікторія» був ОСОБА_5; ОСОБА_6 уповноважена на вчинення юридичних дій від імені вказаного підприємства, в тому числі на підписання договорів.

Доказів того, що на час підписання договору оренди земельної ділянки ОСОБА_6 була директором підприємства чи виконувала його обов'язки, відповідачі не надали.

8 квітня 2013 року ОСОБА_4 скасував довіреність, видану на користування і розпорядження земельною ділянкою ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Також судами встановлено, що орендну плату за договором оренди земельної ділянки від 28 грудня 2010 року у будь-якому вигляді ОСОБА_4 не отримував.

За правилом частини першої статті 203 ЦК України, що встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (стаття 237 ЦК України).

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов'язана діяти в його інтересах добросовісно і розумно.

Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Встановивши, що представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 уклав договір оренди належної довірителю земельної ділянки з ПОП «Вікторія», єдиним засновником і керівником якого є він сам, не повідомивши довірителя про його укладення і не виплачуючи йому орендну плату, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення цього правочину з порушенням вимог частини третьої статті 238 ЦК України і визнання його недійсним з передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав.

Доводи заявника про те, що оспорюваний правочин вчинений ОСОБА_5 не у своїх інтересах, так як у даному випадку мало місце комерційне представництво, яке передбачає можливість особи виступати представником кількох сторін правочину, відхиляються касаційним судом.

Стаття 243 ЦК України встановлює, що комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. Комерційне представництво одночасно кількох сторін правочину допускається за згодою цих сторін та в інших випадках, встановлених законом. Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю.

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи не свідчать про існування між сторонами правовідносин, правова природа яких є притаманною для комерційного представництва. ОСОБА_4 не є суб'єктом підприємницької діяльності, тому його представник при вчиненні правочину не може одночасно представляти інтереси іншої сторони правочину і згоди на таке представництво позивач не надавав.

Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_5 уклав договір оренди земельної ділянки, діючи у своїх інтересах як керівника і єдиного засновника орендаря - ПОП «Вікторія», що суперечить змісту частини третьої статті 238 ЦК України. Таких висновків суди дійшли, оцінивши подані сторонами докази і встановивши, що ОСОБА_5 приховав факт укладення договору від власника земельної ділянки і передбачену договором орендну плату не виплачував. Відповідачі будь-яких доказів на спростування цих обставин, зокрема щодо обізнаності позивача про укладення оспорюваного договору і виплату йому орендної плати на виконання його умов, не надали.

Посилання заявника на те, що суд першої інстанції у порушення вимог процесуального законодавства відмовив у задоволенні клопотання про допит позивача ОСОБА_4 як свідка помилкові, так як відповідно до статті 62 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, сторони можуть бути допитні як свідки лише за їх згодою. Крім того, подавши відповідне клопотання, представник заявника у судове засідання не з'явився і його не підтримав.

Твердження заявника про те, що він був позбавлений можливості захистити свої права і реалізувати процесуальну можливість заперечувати проти позовних вимог у зв'язку з відсутністю ухвали суду про залучення його до участі у справі як відповідача, є безпідставними, так як про прийняття до розгляду уточненої позовної заяви з вимогами, пред'явленими до нього як до співвідповідача, заявник був обізнаний; його представник - адвокат ОСОБА_7, ознайомлювався з матеріалами справи і неодноразово звертався до суду з клопотаннями про відкладення її розгляду, тобто заявник не був позбавлений можливості подати заперечення проти позовних вимог і наявні у нього докази на їх підтвердження.

Доводи заявника про порушення судом першої інстанції вимог цивільного процесуального законодавства у зв'язку з прийняттям заяви про уточнення позовних вимог, якою одночасно змінено підстави і предмет позову, необґрунтовані. ОСОБА_4 звернувся з цим позовом з метою повернення у своє володіння і користування земельної ділянки, пославшись на її використання ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на підставі виданої їм довіреності, та, дізнавшись про існування договору оренди земельної ділянки, пред'явив вимогу про визнання його недійсним з метою досягнення того ж правового результату - повернення земельної ділянки у своє володіння і користування. Правові обґрунтування позову, тобто його підстави, доповнені позивачем у зв'язку з встановленням нових обставин і не є повністю зміненими.

Посилання заявника на прийняття заяви із збільшеними і уточненими позовними вимогами без оплати її судовим збором не можуть бути підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень. Вказана заява прийнята судом першої інстанції без оплати судовим збором і з відповідних підстав без руху не залишалася, тому позивач не повинен на стадії касаційного перегляду справи нести тягар процесуальної відповідальності за нездійснення судом першої інстанції відповідних процесуальних дій.

Системний аналіз положень статей 411, 412 ЦПК України дає підстави для висновку, що порушення норм процесуального права є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень у разі, якщо ці порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або призвели до ухвалення незаконного рішення.

Судом касаційної інстанції таких порушень норм процесуального права судами попередніх інстанцій не встановлено і заявником не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Приватно-орендного підприємства «Вікторія» залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 2 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 червня 2016 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик