_________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/7/17
Провадження № 2/520/2329/18
УХВАЛА

25.10.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договори позики,

В С Т А Н О В И В:

03 січня 2017 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість: за розпискою від 12.03.2011 року в сумі 15000 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 26.12.2016 року еквівалентно 394002 гривні; за розпискою від 28.04.2011 року в сумі 10000 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 26.12.2016 року еквівалентно 262668 гривень; за розпискою від 03.08.2011 року в сумі 5500 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 26.12.2016 року еквівалентно 144467 гривень 40 копійок; за розпискою від 05.12.2011 року в сумі 5000 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 26.12.2016 року еквівалентно 131334 гривні, що в загальній сумі становить 35000 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 26.12.2016 року еквівалентно 932471 гривня 40 копійок.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Прохорову П.А.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 12.01.2017 року, відкрито провадження по цивільній справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено судове засідання.

Згідно з розпорядженням Київського районного суду міста Одеси за №263 від 21.04.2017 року, відповідно до п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у звязку з закінченням терміну повноважень судді Прохорова П.А., з метою недопущення порушення строків розгляду справи, справу було передано до повторного автоматичного розподілу судової справи.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу вказану цивільну справу було перерозподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 26 квітня 2017 року прийнято вказану цивільну справу до свого провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

03 жовтня 2017 року до суду від відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання недійсними договори позики, складені у формі розписок, від 12 березня 2011 року, від 28 квітня 2011 року, від 03 серпня 2011 року, від 05 грудня 2011 року, яка була прийнята судом 03 жовтня 2017 року до спільного розгляду з первісним позовом.

30 листопада 2017 року та 05 лютого 2018 року до суду надійшли заяви від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3, в якій представник просить суд провести розгляд справи за її відсутності.

27 червня 2018 року у підготовчому судовому засіданні судом було ухвалено визнати явку позивача ОСОБА_1 до судового засідання обовязковою, у звязку з чим підготовче судове засідання було відкладено на 04 вересня 2018 року о 16 годині 00 хвилин.

Також, 27.06.2018 року судом разом з судової повісткою про виклик ОСОБА_1 до судового засідання на 04 вересня 2018 року о 16 годині 00 хвилин, було надіслано на імя ОСОБА_1 та її представника лист, в якому повідомлено, що явку ОСОБА_1 визнано обовязковою.

У підготовче судове засідання призначене на 04 вересня 2018 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 і його представник не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції поштовим відправленням разом з рекомендованим повідомленням про вручення за адресами зазначеними позивачами у позовах, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки разом з листом суду від 27.06.2018 року на імя ОСОБА_1, наявним в матеріалах справи на а.с.85, та довідковим листом про сповіщення ОСОБА_2, наявним в матеріалах справи на а.с.81, про причини неявки суд не повідомили.

У звязку з неявкою позивача за первісним позовом ОСОБА_1, явка якої визнана обовязковою, та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, судом було ухвалено відкласти підготовче судове засідання 25 жовтня 2018 року о 09 годин 30 хвилин.

У підготовче судове засідання призначене на 25 жовтня 2018 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 і його представник не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції поштовим відправленням разом з рекомендованим повідомленням про вручення за адресами зазначеними позивачами у позовах, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки на імя ОСОБА_1, наявним в матеріалах справи на а.с.90, та довідковим листом про сповіщення ОСОБА_2, наявним в матеріалах справи на а.с.89, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Отже, судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1, явка якої визнана обовязковою, та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2, повторно не зявились у судове засідання будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце його проведення, без поважних причин, не повідомивши суд про причини такої неявки.

Щодо поданої позивачем ОСОБА_1 заяви про розгляд справи за її відсутності, суд зазначає, що дійсно відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Однак, судом 27 червня 2018 року у підготовчому судовому засіданні було ухвалено визнати явку позивача ОСОБА_1 до судового засідання обовязковою, про що останню належним чином повідомлено та сповіщено.

Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судове рішення (постанова, ухвала) це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду.

Судове рішення, по суті, є документом органу влади й містить у собі державно-владне, індивідуально-конкретне розпорядження щодо застосування норм права за встановленими у судовому засіданні фактами і правовідносинами.

Європейською практикою стабільність судового рішення сприймається як один зі складників принципу правової певності (визначеності). Саме в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності вимагає, щоб судове рішення, в якому певне питання одержало остаточне вирішення, не ставилося під сумнів. Крім того, принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання, зокрема, учасники правовідносин повинні мати можливість у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки та бути впевненими у незмінності свого статусу, кола прав та обов'язків. До того ж у своїй практиці Суд неодноразово підкреслював потребу в забезпеченні державою умов для реалізації остаточного судового рішення. Право на виконання судового рішення розглядається як складова права на судовий захист.

Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається.

Пунктом 3 ч.2 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобовязані зокрема зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою.

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Позивач має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Водночас, згідно з п.п. 22-29 рішення ЄСПЛ у справі від 28.03.2006 року «Мельник проти України», право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

На підставі вищевикладеного вбачається, що позивач ОСОБА_1 будучи обізнаною про ухвалене судом рішення щодо визнання її явки до судового засідання обовязковою, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце проведення судових засідань, порушила п. 3 ч.2 ст.43 ЦПК України, яким встановлено обовязок учасникам справи зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою, не повідомивши суд про причини неявки.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України, підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Частинами 1, 2 статті 210 ЦПК України встановлено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму судам розяснено, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Судом враховується, що провадження в цій справі відкрито 12.01.2017 року, тобто пів тора роки тому, систематичні незявлення позивачів до судових засідань робить неможливим проведення розгляду справи, що призводить до постійних їх відкладень, за наслідком чого призводить до порушення судом норм чинного законодавства України щодо розгляду справи в розумні строки.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з вимогами ЦПК України суд не повинен з'ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позивачі повторно не зявились в судове засідання, без поважних причин, про дату, час і місце проведення якого були належним чином повідомлені, обізнані, та не повідомили суд про причини неявки, з урахуванням того, що позивач явка позивача ОСОБА_1 була визнана судом обовязковою, що в свою чергу є зобовязанням для сторони по справі зявитись до суду, у відповідності до норм Цивільного Процесуального Кодексу України, Конвенції та практики Європейського суду, суд дійшов висновку та вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики та зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договори позики, підлягають залишенню без розгляду.

Керуючись ст. п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики залишити без розгляду.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договори позики залишити без розгляду.

Розяснити ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, вони мають право звернутися до суду з цим позовом повторно.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на ухвалу суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали суду складено 25 жовтня 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.