Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2018 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Філіпповій О.В., Горбані О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - Шевченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат), третя особа: в.о. Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Ярошенко Валерій Станіславович, про стягнення сум, що належать при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ

Позивач у вересні 2017 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної служби зайнятості (Центрального апарату) на його користь середній заробіток за один день затримки виплати компенсацій, передбачених п. 2 наказу Державної служби зайнятості від 17.07.2017 року № 211-к « Про звільнення ОСОБА_1.» та заробітної плати за липень 2017 року; стягнути з відповідача на його користь допомогу по тимчасовій непрацездатності за період непрацездатності з 29.05.20117 року по 27.06.2017 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати допомоги по непрацездатності за період непрацездатності з 29.05.2017 року по 26.07.2017 року по день фактичного розрахунку; стягнути з відповідача на його користь премію за липень 2017 року у розмірі не менше 10% посадового окладу та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати премії за липень 2017 року по день фактичного розрахунку.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах із Державною службою зайнятості до 17.07.2017 року та працював на посаді начальника відділу міжнародного співробітництва. Наказом в.о. Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 17 липня 2017 року №211-к ОСОБА_1 був звільнений з роботи за систематичне невиконання трудових обов»язків, за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що у день звільнення 17.07.2017 року йому не було виплачено компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 26.10.2015 року по 25.10.2016 року , за 5 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 26.10.2016 року по 17.07.2017 року та за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 26.10.2016 року по 17.07.2017 року. Виплата зазначених компенсацій та заробітної плати за липень 2017 року відбулась лише 18.07.2017 року. Вказує, що з 29.05.2017 року по 27.06.2017 року він перебував на лікарняному. Проте у день звільнення йому не було виплачено допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 29.05.2017 року по 27.06.2017 року. Крім того під час виплати йому заробітної плати за липень 2017 року відповідач не здійснив йому встановлення та виплату премії за липень 2017 року.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладним в позові обставинам.

Представник відповідача, який діє і як представник третьої особи проти позову заперечував, мотивуючи це тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 26.10.2015 року по 17.07.2017року. Наказом відповідача від 17.07.2017 року № 211-к « Про звільнення ОСОБА_1.» позивача було звільнено з посади начальника відділу міжнародного співробітництва за систематичне невиконання трудових обов»язків, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 2 Наказу про звільнення передбачено виплатити позивачу компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 26.10.2015 року по 25.10.2016року, за 5 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 26.10.2016 року по 17.07.2017 року та за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 26.10.2017 року по 17.07.2017 року. Остаточний розрахунок позивачу було здійснено на підставі табеля обліку використання робочого часу від 17.07.2017 року відділу міжнародного співробітництва, в якому працював ОСОБА_1 та наказу про звільнення його. Пояснив, що обчислення заробітної плати для виплати компенсації за невикористані дні відпустки здійснено виходячи із виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю звільнення , відповідно до норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Необхідний пакет документів , в тому числі, платіжне доручення, сформовані та передані до Держказначейської служби 17.07.2017 року, тобто в день звільнення позивача. Одночасно електронною поштою було відправлено відомість від 17.07.2017 року № 257 до АТ «Ощадбанк» для зарахування коштів на особовий рахунок позивача. Тому вважає, що надана позивачем до позову виписка з його карткового рахунку не є підтвердженням несвоєчасного розрахунку при звільненні, оскільки ця виписка вказує на дату зарахування коштів на рахунок банківською установою , і вини відповідача в тому, що дане зарахування відбулось 18.07.2017 року немає.

З цих підстав представник відповідача та третьої особи просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, яким надана оцінка в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Наказом в.о. Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 07 липня 2017року №211-к ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу міжнародного співробітництва за систематичне невиконання трудових обов»язків на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Так, положеннями п.3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування » у разі настання у застрахованої особи страхового випадку - тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати.

Ч. 1 ст. 31 Закону України « Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування» передбачено, що підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

В своїх запереченнях представником відповідача було зазначено, що комісія із соціального страхування Державної служби зайнятості при перевірці листка непрацездатності ОСОБА_1 серії АДВ № 315350 на засіданні , що відбулось 12.07.2017 року, дійшла висновку про необхідність звернутися до Фонду соціального страхування України щодо перевірки правильності його видачі та заповнення, оскільки був виданий недержавною установою - медичним центром ТОВ «АТ Аміда»

18.07.2017 р. ОСОБА_1 наступного дня після звільнення, надав відповідачу листок непрацездатності серії АДВ № 864936. 24.07.2017 р. на засіданні комісією при перевірці даного листка непрацездатності було прийнято рішення про необхідність звернення до Фонду соціального страхування України щодо перевірки правильності їх видачі та заповнення.

15.09.2017 р. Державною службою зайнятості було отримано лист Фонду щодо результатів перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності ОСОБА_1 з якого вбачається, що листок непрацездатності АДВ № 864936 з 29.05.2017 р. по 07.06.2017 р. виданий обґрунтовано, а з 08.06.2017 р. по 16.06.2017 р. продовжений необґрунтовано, листок непрацездатності серії АДВ № 315350 з 19.06.2017 р. по 27.06.2017 р. виданий обґрунтовано. Тому , враховуючи відповідь Фонду за листком непрацездатності серії АДВ № 315350 комісією було вирішено призначити позивачу виплату матеріального забезпечення. При цьому, листок непрацездатності серії АДВ № 864936 було повернуто 19.09.2017 р. на адресу ОСОБА_1 з метою його належного оформлення.

18.10.2017 р. Державною службою зайнятості отримано від ОСОБА_1 дооформлений листок не працездатності серії АДВ № 864936, після чого він був розглянутий на засіданні комісії 20.10.2017 р., за результатом розгляду якого було прийнято рішення про призначення ОСОБА_1 виплати матеріального забезпечення.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви.

Крім цього, як встановлено в ході судового розгляду Державна служба зайнятості здійснила виплату матеріального забезпечення ОСОБА_1 за листками непрацездатності серії АДВ №315350 та серії АДВ № 864936 у відповідності до вимог Закону України « Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування».

Отже слід визнати необґрунтованим посилання позивача на те, що відповідач не виплатив усіх належних йому при звільненні коштів, оскільки належні при звільненні гроші позивачу були виплачені.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову.

З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.2, 3, 116, 117 КЗпП України, керуючись п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) (місцезнаходження: м.Київ, вул.Еспланадна, буд.8/10, ), третя особа: в.о. Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Ярошенко Валерій Станіславович, про стягнення сум, що належать при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва з подачею апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя Н. М. Ларіонова