Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 726/1852/16-ц

провадження № 61-20089св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 12 грудня 2016 року у складі судді Сківернічук А. М. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що позивач проживав з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу однією сім'єю з січня 2007 року до липня 2011 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Зареєстрували шлюб у липні 2011 року.

16 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу 31/100 частини домоволодіння, яке розташоване на АДРЕСА_1 у м. Чернівцях.

21 травня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладений договір обміну, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Половинською О. Б., відповідно до якого ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок літ. Ж, літню кухню літ. Б, гараж літ. Д, ворота № 2, що знаходяться на АДРЕСА_1 у м. Чернівцях.

Позивач зазначав, що ОСОБА_4 ухиляється від визнання його права власності на частину майна, тому просив встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2007 року до 19 липня 2011 року, визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на житловий будинок літ. Ж, літню кухню літ. Б, гараж літ. Д, ворота № 2, що знаходяться на АДРЕСА_1 у м. Чернівцях, визнати право власності ОСОБА_3 на ? частину зазначеного майна, припинивши право спільної сумісної власності.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 збільшив позовні вимоги, просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М. О. 08 липня 2008 року, посилаючись на відсутність його згоди на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подав заяву про залишення без розгляду позовної вимоги про визнання договору іпотеки недійсним.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівців від 12 грудня 2016 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з січня 2007 року до 19 липня 2011 року.

Визнано, що нерухоме майно загальною площею 192,50 кв. м, в тому числі житловою 113,90 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1 у м. Чернівцях та складається з житлового будинку літ. Ж, літньої кухні літ. Б, гаража літ. Д., воріт № 2, є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нерухомого майна загальною площею 192,50 кв. м, в тому числі житловою 113,90 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1 у м. Чернівцях та складається з житлового будинку літ. Ж, літньої кухні літ. Б, гаража літ. Д., воріт № 2, припинивши право спільної сумісної власності.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, оскільки відповідач не оспорює той факт, що з січня 2007 року сторони проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мали спільний сімейний бюджет, вели спільне господарство, відповідач фактично визнає вказані обставини, тому суд на підставі статті 61 ЦПК України 2004 року вважав їх такими, що не підлягають доказуванню.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року, немає.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у справі відсутні докази на підтвердження факту проживання однією сім'єю, суди не встановили, чи поширюються на спірні правовідносини норми СК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, майно, набуте відповідачем у період спільного проживання із позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Суд встановив, що шлюб між сторонами було зареєстровано 19 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1048.

У період спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 16 жовтня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого у власність відповідача перейшло нерухоме майно у вигляді 31/100 частини домоволодіння у м. Чернівцях на АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. А загальною площею 85,60 кв. м, в тому числі житловою 56,00 кв. м, літньої кухні літ. В., сараїв літ. Г та Е, вбиральні літ. З погреба літ. Пг, колодязя - І, огорожі - І.

21 травня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір обміну, відповідно до якого ОСОБА_6 стала власником нерухомого майна загальною площею 192,50 кв. м, в тому числі житловою 113,90 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1 у м. Чернівцях, та складається з житлового будинку літ. Ж, літньої кухні літ. Б, гаража літ. Д., воріт № 2.

Згідно з відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_6 на праві приватної власності належить нерухоме майно на АДРЕСА_1 у м. Чернівцях, що складається з житлового будинку літ. Ж, літньої кухні літ. Б, гаража літ. Д, воріт № 2.

З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_4 подала до суду заяву про визнання позову ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та визначення часток і не заперечувала проти задоволення позову (а. с. 62).

Згідно з частиною першою статті 174 ЦПК України 2004 року позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

На підставі частини четвертої статті 174 ЦПК України 2004 року у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що визнання відповідачем ОСОБА_4 позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, рішення суду про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання за позивачем права власності на ? частину майна не порушує прав ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки не перешкоджає банку реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки та не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівців від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді:А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик