МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 480/1779/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року

Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю секретаря Довженко О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

встановив:

29 червня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК (далі - позивач) звернулося до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення з відповідача 23132 грн. 03 коп., з яких 11615 грн. 68 коп. - заборгованість за кредитом; 9176 грн. 73 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1000 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 250 грн. штраф (фіксована частина); 1089 грн. 62 коп. штраф (процентна складова), у звязку із неналежним виконанням відповідачем умов укладеного сторонами 12.11.2008 кредитного договору № б/н, а також про стягнення судових витрат у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 12.11.2008 між Закритим акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк, правонаступником якого, відповідно до п. 1.1 Статуту Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК, є позивач, та відповідачем укладено договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по кредиту, процентам за користування ним, комісії, пеню та штраф, що станом на 31.05.2016 складає 23132 грн. 03 коп.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16.09.2016 року вказаний позов було задоволено повністю.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12.12.2016 задоволено заяву відповідача про перегляд заочного рішення; заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16.09.2016 у даній справі скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

07.06.2017 представником відповідача подано до суду заяву про застосування позовної давності.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07.06.2017 задоволено заяву представника відповідача про витребування доказів; від позивача витребувано генеральну ліцензію (дозвіл з додатками) на проведення операцій з валютними цінностями, яка діяла на час укладення договору та видачі кредитних коштів; виписку по особовому рахунку позичальника; оригінали доказів щодо надання кредитних коштів позичальнику; тарифи банку, що є невідємною частиною договору, укладеного з позичальником.

30.01.2018 позивач звернувся до суду з клопотанням розглядати справу в порядку спрощеного провадження.

27.07.2018 від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позовних вимог заперечував і просив відмовити в їх задоволенні повністю, посилаючись на те, що позивачем не представлено жодних доказів щодо передачі відповідачу кредитних коштів за кредитним договором. Також представник відповідача посилався на те, що в справі відсутні Тарифи, які є невідємною частиною договору, а також на те, що виплати по комісії за користування кредитом не регламентовані Умовами та не передбачено конкретний розмір комісії за користування кредитом. Також представник відповідача заперечував проти стягнення штрафу, оскільки позивачем не представлено доказів, які б свідчили, що сторонами погоджено умови, які передбачають відповідальність у виді штрафу. Також у відзиві представник відповідача просив застосувати позовну давність.

Учасники судового процесу належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Представник позивача в судове засідання не зявився; з поданого до суду разом з позовною заявою клопотання вбачається, що позивач позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу без участі його представника.

Відповідач та його представник в судове засідання також не зявились; 04.10.2018 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши докази у справі, суд встановив таке:

12.11.2008 між Закритим акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк, правонаступником якого, відповідно до п. 1.1 Статуту Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК, є позивач, та відповідачем укладено договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до умов якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Щодо зміни кредитного ліміту позивач керується п. п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та позивачем ОСОБА_2, що підтверджується підписом відповідача у заяві від 12.11.2008 (т. І а.с. 227).

Позивач нараховує проценти за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку з розрахунку 360 календарних днів на рік, що встановлено п. 5.5 Правил користування платіжною карткою.

Одночасно пунктом 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невідємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 4.9 Умов та правил надання банківських послуг і п. 5.8 Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п. 6.3 Умов та правил надання банківських послуг до обовязків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснення операції по картрахункам.

Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобовязався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договоро.

Згідно з п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні відповідачем строків платежів по якомусь з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, відповідач зобовязаний сплатити позивачу штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Відповідач користувався встановленим лімітом, при цьому свої зобовязання за кредитним договором в частині погашення основної заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом відповідач належним чином не виконував.

Неналежним виконанням зобовязань за договором № б/н від 12.11.2008 відповідач порушив умови договору, права позивача, та вимоги статті 526 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Також, згідно з положеннями статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з положеннями частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 12.11.2008 станом на 31.05.2016 року у відповідача існує заборгованість перед позивачем у розмірі 23132 грн. 03 коп., з яких 11615 грн. 68 коп. заборгованість за кредитом; 9176 грн. 73 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1000 грн. 00 коп. заборгованість за комісією; 250 грн. штраф (фіксована частина); 1089 грн. 62 коп. штраф (процентна складова).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно з положеннями статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Із позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 29 червня 2016 року та надав Умови та правила надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою (т. І а.с. 9-14).

Відповідно до п. 9.12 вказаних Умов та правил надання банківських послуг, договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на цей же строк. При цьому, порядок погашення заборгованості встановлено щомісячними платежами (т. І, а.с. 228).

Доказів на підтвердження того, що строк дії картки, у тому числі строк дії кредитного договору пролонговувався з кожним роком і діяв до 31 травня 2016 року, матеріали справи не містять. Що стосується іншої карти № 277833, то вона видана ОСОБА_1 на підставі її заяви від 20 липня 2009 року, яка не є предметом спору в даній справі. Так свої вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем умов укладеного сторонами договору № б/н від 12.11.2008.

Таким чином, сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця, наступного за звітним, впродовж строку кредитування (12 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Як вже зазначалось вище, позивач звернувся до суду з позовом 29 червня 2016 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу (25 грудня 2012 року).

Судом встановлено, що позовна давність спливла у грудні 2012 року, тоді як позивач звернувся з позовом до суду у червні 2016 року.

При цьому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 12 листопада 2009 року позивач не міг такі проценти нараховувати.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 13 листопада 2009 року до 31 травня 2016 року позовна давність не може бути застосована. А тому вказана вимога є необґрунтованою.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.

Судом встановлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки після 12 листопада 2009 року до 31 травня 2016 року.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності. За такого, суд дійшов висновку про застосування позовної давності, про що представником відповідача зроблено відповідну заяву під час розгляду справи.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до положень частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України,

вирішив:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Миколаївського апеляційного суду.

Суддя Н. О. Шаронова

04.10.2018