Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 362/123/17-ц

провадження № 61-35936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

особа, яка не брала участь у справі - ОСОБА_7,

представник - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року у складі суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просила здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2.

Позов мотивовано тим, що з 10 липня 1978 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у 1994 році за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу ними було придбано житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 86,7 кв.м. Сторони продовжують проживати у вказаному будинку, проте фактично їх шлюбні стосунки припинені, а тому стало питання про поділ вищезазначеного будинку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2017 року у складі судді Корнієнко С. В. позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, а саме: самостійний об'єкт нерухомого майна №2 - приміщення літ «А» 1-6 площею 17,3 кв.м, 1-7 площею 12,7 кв.м, загальна площа 30,0 кв.м, житлова площа 30,0 кв.м, що складають 31/100 часток житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, а саме: самостійний об'єкт нерухомого майна №1 - приміщення літ. «А» 1-4 площею 21,7 кв.м, 1-5 площею 17,2 кв.м, загальна площа - 38,9 кв.м, житлова площа - 38,9 кв.м, а також господарські будівлі та споруди: гараж літ «Б», погріб літ «під Б», літня кухня - літ «В», споруди №1-4, що складають 69/100 часток житлового будинку.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки в матеріалах справи є докази правомірного набуття відповідачем права на нерухоме майно, яке було набуте за час шлюбу з позивачем за їх спільні кошти та, з урахуванням визнання відповідачем вимог позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і таке визнання може бути прийнято судом, є підстави для припинення права відповідача у спільній сумісній власності подружжя та задоволення позовних вимог.

Постановою апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1, площею 30 кв.м, які є частиною загальної площі 86,7 кв.м всього будинку.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про визнання за ОСОБА_4 права власності на спірний житловий будинок, у зв'язку з чим, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати прийняту у справі постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не застосовано положення статті 15 ЦК України та норми матеріального права, якими врегульовано підстави набуття та поділу спільного майна подружжя, зокрема положення статей 60, 61, 62, 63 СК України. Судом не враховано, що права ОСОБА_7 не були порушені, оскільки він не є членом сім`ї подружжя ОСОБА_5, тому належне йому майно не входить до складу майна подружжя, яке підлягає поділу. Поділ спільного майна подружжя у цій справі не порушив прав ОСОБА_7

Крім того, апеляційним судом не враховано відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно яких ОСОБА_5 є власником 69/100 частин спірного будинку.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 липня 1978 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 жовтня 1994 року ОСОБА_5 придбав житловий будинок, загальною площею 86,7 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Проте, зазначений договір укладено сторонами в простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений.

Відповідно до статті 227 ЦК України 1963 року, який діяв на час виниклих правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

ОСОБА_7 є власником двокімнатної квартири, загальною площею 30 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Підставою виникнення у ОСОБА_7 права власності на вищезазначену квартиру є договір дарування квартири, укладений 22 грудня 2015 року, зареєстрований у встановленому законом порядку.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 липня 2017 року скасовано заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ВАТ «Київоптторг», ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу від 28 жовтня 1994 року дійсним.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 28 жовтня 1994 року, укладеного між орендним підприємством «Київоптторг», правонаступником якого є ВАТ «Київоптторг» в особі генерального директора ОСОБА_10 та ОСОБА_5, а також технічного паспорту Бюро технічної інвентаризації за 1998 рік, загальна площа будинку АДРЕСА_2, складає 86,7 кв.м.

Цим судовим рішенням також встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_7 є власником двокімнатної квартири №2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 30 кв.м, які є частиною загальної площі 86,7 кв.м всього будинку.

Підставою виникнення у ОСОБА_7 права власності на вищезазначену квартиру є договір дарування квартири, укладений 22 грудня 2015 року.

Зазначений договір у встановленому законом порядку не оспорювався та не визнаний недійсним.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про поділ вказаного будинку між нею та ОСОБА_5 в цілому, як спільного майна подружжя.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_5 на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо його права власності на 69/100 частин спірного будинку не приймаються судом до уваги, оскільки підставою виникнення права власності останнього на вказану частину будинку є скасоване апеляційним судом рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2017 року.

Доводи касаційної скарги відповідача щодо незастосування апеляційним судом норм матеріального права, якими врегульовано підстави набуття та поділу спільного майна подружжя є необґрунтованими, оскільки за встановлених судом обставин не вбачається чинних та законних підстав набуття подружжям права власності на спірний будинок у тих частинах, у яких, на їх думку, це майно підлягає поділу між ними.

Суд касаційної інстанції, за приписами статті 400 ЦПК Українине має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська