РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17417/17

пр. № 2/759/2859/18

02 жовтня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Миколаєць І.Ю.

за участю секретаря судових засідань Слепець Є.С.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 (03179, АДРЕСА_1) до Вінницької митниці ДФС (21034, м. Вінниця, вул. Лебединського, 7), ОСОБА_6 (03179, АДРЕСА_1), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство культури України (01601, м. Київ, вул. Івана Франка, 19) про визнання права власності у порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

17.11.2017 р. ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідачів Вінницької митниці ДФС (код в , адреса: 21034, м. Вінниця, вул. Лебединського, 7), ОСОБА_6 (адреса: 03179, АДРЕСА_2)про визнання у порядку спадкування з часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_6 р. від померлого ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, власником ? частки: книги Богослужбове видання, що починається з праці «ІНФОРМАЦІЯ_7».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилається на наступне.

05.07.2015 р. чоловік позивача ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, в зоні прикордонно-митного контролю відділу митного оформлення «Автомобільний» пункту пропуску «Могилів-Подільський-Отач» митного поста «Дністер» Вінницької митниці ДФС в павільйоні прикордонно-митного контролю слідував по пішохідному напрямку «вхід в Україну». В цей момент у її чоловіка працівниками митниці були затримані, а також у подальшому і вилучені, дві книги, які є культурними цінностями, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_8» (вартістю 150, 00 грн. (сто п'ятдесят грн., 00 коп.); «ІНФОРМАЦІЯ_9» (вартістю 100, 00 грн. (сто гривень 00 коп.),

Вказані книги у вказаний час належали на праві приватної власності ОСОБА_7 так як були подаровані йому відповідно до усного договору дарування його померлим у 2015 р. батьком ОСОБА_9, який мав громадянство Молдови.

При цьому, позивач звертає особливу увагу на те, що відповідно до цивільного законодавства Молдови передбачено укладання договорів і в усній формі та не передбачена матеріальна форма їх складання, тобто як окремого документа, що і сталося у даному випадку при даруванні двох вищевказаних книг ОСОБА_9, який був їх власником, свому сину - ОСОБА_7.

Тому, право власності на дві книги «ІНФОРМАЦІЯ_8 та «ІНФОРМАЦІЯ_9», ОСОБА_7, набув правомірно, на підставах ст.ст. 328, 346 ЦК України.

Позивач вважає, що жоден з випадків для припинення права власності, передбаченими ст. 346 ЦК України, на ці книги не стався.

Тобто, на підставі вищевказаного договору дарування та відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України дві вищевказані книги перебували у повній приватної власності її чоловіка - ОСОБА_7.

Позивач зазначила, що про викладене ОСОБА_7 також підтвердив документально на адресу Винницької митниці ДФС, в тому числі і своєю письмовою заявою від 23.11.2016 р.

Далі позивач ОСОБА_4 вказала, що після вилучення вищевказаних двох книг постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2015 р. відносно ОСОБА_7 було застосовано адміністративне стягнення за порушення митних правил відповідно до ст. 472 Митного кодексу України з конфіскацією вилученого товару, а саме: двох вищевказаних старовинних книг.

Однак, далі постановою Апеляційного суду Вінницької області від 01.04.2016р. вищевказана постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2015 р. була скасована як незаконна та провадження у даній справі відносно ОСОБА_7 було закрито.

Позивач робить висновок, що ч. 1 ст. 296 Кодексу України про адміністративні правопорушення та ч. 3 ст. 528 Митного кодексу України не містять будь-які умови та застереження для повернення особі конфіскованих предметів (товарів) в залежності від того з яких саме підстав була закрита справа. Тобто, зазначеними положеннями Кодексів встановлено, що умовою для повернення конфіскованих предметів (товарів) є виключно єдина умова, а саме - скасування постанови суду першої інстанції та закриття справи. Таким чином, раніше конфісковані предмети (товари) повертаються (їх зобов'язані повернути працівники митниці) власнику.

На підставі цього, після скасування апеляційним судом 01.04.2016 р. вищевказаної незаконної постанови від 03.12.2015 р. суду першої інстанції, керуючись діючим законодавством, починаючи з квітня 2016 р. її чоловік - ОСОБА_7, неодноразово звертався до Вінницької митниці ДФС з письмовими заявами про повернення йому вказаних книг але цього з боку працівників митниці не було здійснено.

Після звернення у листопаді 2016 р. з його останньою письмовою заявою про повернення йому книг до Вінницької митниці ДФС, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. її чоловік - ОСОБА_7, помер внаслідок хвороби.

У грудні 2016 р. на адресу її проживання: 03179, АДРЕСА_2, на ім'я ОСОБА_7, який вже помер, надійшов лист від 02.12.2016 р. Вінницької митниці ДФС зі змісту якого слідує, що вищевказані книги вже можуть бути видані та тому необхідно здійснити їх оформлення у митному відношенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом та своїм правом на заповіт ОСОБА_7 не користався.

Позивач постійно проживала разом зі своїм чоловіком - ОСОБА_7, з моменту укладення шлюбу у 1983р. і на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 р.

Крім цього, своїм право на прийняття спадщини вона також скористалася ще і у формі, яка передбачена положеннями ст. 1269 ЦК України, а саме 20.01.2017 р. особисто подала до нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини.

На підтвердження її права власності на зазначені книги додатково до даної заяви позивач ОСОБА_4 надала Витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 20.01.2017 р. та довідку від 09.06.2017 р. Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття нею спадщини від померлого чоловіка - ОСОБА_7.

Тому, враховуючи вищенаведені положення ст.ст. 1216, 1218, 11261, 1268 ЦК України, вважає, що ІНФОРМАЦІЯ_6 р. до неї перейшла та вона прийняла спадщину (права та обов'язки) від свого померлого чоловіка - ОСОБА_7, та не відмовляється від неї. Відповідно до неї перейшло право власності і на дві вищевказані книги.

Посилаючись на ч. 5 ст. 1268 ЦК України та ч. 1, ч. 2 ст. 328 ЦК України, вважає, що набуття нею права власності на вищевказані книги є правомірним та незаконність набуття нею права власності на ці книги не встановлена судом.

Незважаючи на вищенаведене Вінницька митниця ДФС безпідставно заперечила її право власності на дві вищевказані книги та вона не може досі отримати їх.

В той же час Вінницька митниця ДФС жодного разу не навела про наявність будь-яких обґрунтованих відповідно до закону доводів щодо ніби то неправомірного набуття права приватної власності ОСОБА_7, а потім набуття і нею права приватної власності на дві вищевказані книги.

Також додає, що на підставі ст. ст. 1216, 1218, 1261, 1268, 1269 ЦК України, як спадкоємець спадщини ОСОБА_7, у вересні 2017 р. до Вінницької митниці ДФС з письмовою заявою про повернення повністю йому вищевказаних двох книг звернувся ще і її з ОСОБА_7 син - ОСОБА_6, який вирішив сам отримати дві вказані книги та який при цьому знав, що ці книги, починаючи ще з грудня 2016 р., позивач як спадкоємець намагалася отримати від Вінницької митниці ДФС.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.01.2018 р. було відкрито провадження у даній справі і визначені правила подальшого розгляду справи у порядку загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано надати відзив

За заявленим клопотанням сторони позивача ОСОБА_4, на підставі ч. 3 ст. 53 ЦПК України, ухвалою суду у відкритому підготовчому судовому засіданні 25.04.2018 р. до участі у справі як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено Міністерство культури України (код в , адреса: 01601, м. Київ, вул. Івана Франка, 19) та йому направлено копію позовної заяви ОСОБА_4 від 17.11.2017 р. з доданими до неї документами.

Відповідач - Вінницька митниця ДФС подає відзив на позовну заяву ОСОБА_4 від 07.02.2018 р., в якому звертає увагу на наступне.

ОСОБА_7 вчинив порушення митних правил, передбачене ст. 472 Митного кодексу України. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про вивезення, ввезення та повернення культурних цінностей» від 21.09.1999 р. № 1068-XIV, під час ввезення культурних цінностей на територію України, органу доходів і зборів подається свідоцтво на право їх вивезення, якщо це передбачено законодавством держави, звідки ввозяться культурні цінності. За відсутності такого свідоцтва ввезенні цінності підлягають затриманню органами доходів і зборів до встановлення їх власника та одержання його доручення щодо подальшого переміщення або використання цих цінностей. Таке доручення має бути підтверджено дипломатичним представництвом або консульською установою країни громадянином якої є власник культурних цінностей. Оскільки ОСОБА_7 митниці не надано зазначених документів для підтвердження його права власності на культурні цінності або законності їх ввезення на територію України, підстави для повернення їх заявнику були відсутні. Таким чином, право власності на спірні книги померлим громадянином ОСОБА_7 у законній спосіб не доведено. Виходячи з тих обставин, що право власності на вилучені культурні цінності та законність ввезення на територію України громадянином ОСОБА_7 підтверджено не було, твердження позивачки про те, що вона успадкувала вказані книги від особи, яка, фактично, своє право власності не довела, без відповідного документального підтвердження, є безпідставним та необґрунтованим. У зв'язку із чим просить у задоволенні позову відмовити.

15.02.2018 року відповідач ОСОБА_6 через канцелярію Святошинського районного суду м.Києва подав відзив на позовну заяву ОСОБА_4, в якомувказав, що він повністю визнає всі зазначені у позовній заяві позовні вимоги ОСОБА_4; повністю визнає обставини, про які наведено у позовній заяві ОСОБА_4; повністю погоджується з правовою оцінкою обставин, які наведені ОСОБА_4 у її позовній заяві.

Тому він не має заперечення щодо наведених позивачем ОСОБА_4 обставин та правових підстав позову.

26.02.2018 року позивач ОСОБА_4 через канцелярію Святошинського районного суду м.Києва подала відповідь на відзив відповідача Вінницької митниці ДФС.

В своєї відповіді на відзив позивач ОСОБА_4 вказала про наступне.

У відзиві від 07.02.2018 р. на її позовну заяву Відповідач - Вінницька митниця ДФС, заперечує проти позову та вказує на те, що право власності на:

- книгу ІНФОРМАЦІЯ_8;

- книгу Богослужбове видання для служби у вересні місця,

Її померлий, чоловік - ОСОБА_7, не підтвердив.

Така позиція Відповідача - Вінницької митниці ДФС не відповідає та суперечить положенням ч. 1, ч. 2 ст. 328 ЦК України відповідно до яких встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В даному випадку право власності на вказані книги ОСОБА_7 набув правомірно внаслідок укладеного сторонами в усній формі договору дарування йому зазначених книг його, на даний час померлим, батьком - ОСОБА_9.

Інше прямо не випливає із закону та незаконність набуття ОСОБА_7 права власності на ці книги не встановлена судом.

Посилання у відзиві від 07.02.2018 р. Відповідача - Вінницької митниці ДФС на положення ст. 21 Закону України «Про вивезення, ввезення та повернення культурних цінностей» від 21.09.1999 р. № 1068-XIV (надалі - Закон від 21.09.1999 р.) є безпідставним та насамперед тому, що ці положення закону не регулюють відносини щодо права власності, в тому числі з його набуття особою.

Крім цього, з цитованої Відповідачем - Вінницькою митницею ДФС у його відзиві від 07.02.2018 р. норми ст. 21 Закону від 21.09.1999 р. слідує, що в даної нормі не містяться та нею не регулюються такі умови та обставини як ввезення культурних (історичних) цінностей на митну територію України саме самим власником таких цінностей.

Зазначає, що відповідно до ст. 21 Закону від 21.09.1999 р. Вінницька митниця ДФС не встановила будь-яку іншу особу, яка б змогла довести те, що вказані книги належать саме їй, а ні ОСОБА_7 і саме у якого вони фактично були вилучені Відповідачем - Вінницькою митницею ДФС.

Відносини власності не регулюються і положеннями ст. 472 Митного кодексу України, про які, незважаючи на це, також зазначив у своєму відзиві Відповідач - Вінницька митниця ДФС. Тобто без врахування того, що предметом її позову є визнання права власності.

У вказаній відповіді на відзив позивач ОСОБА_4 просить суд повністю задовольнити її позовну заяву.

Передбаченим ст. 180 ЦПК України його правом - подати заперечення щодо наведених позивачем ОСОБА_4 у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів Відповідач - Вінницька митниця ДФС не скористався, такі заперечення не подав та і іншим учасникам справи їх не надіслав.

23.04.2018 року відповідач ОСОБА_6 через канцелярію Святошинського районного суду м. Києва подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, вказав, що проти позову не заперечує.

Міністерство культури України як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, будучи належним чином повідомленим судом про розгляд даної справи своїми, передбаченими ЦПК України, правами учасника справи не скористалося, будь-яких заяв, клопотань, пояснень та доводів щодо позову ОСОБА_4 не надало. Представник Міністерства культури України для участі у розгляді справи у судові засідання 30.07.2018 р. та 02.10.2018 р. не прибув хоча був судом повідомлений про місце, дату та час розгляду даної справи.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримує в повному обсязі та також на підставі положень п. 3 ч. 3 ст. 43 ЦПК України додатково надає доводи і про наступне.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач - Вінницька митниця ДФС вважає, що ОСОБА_7 не набув право власності на:

- книгу ІНФОРМАЦІЯ_8;

- книгу ІНФОРМАЦІЯ_10

Однак, таку свою позицію щодо заперечення ним наявності у ОСОБА_7 права власності на вказані книги Відповідач - Вінницька митниця ДФС в той же час не обґрунтовує будь-якими нормами цивільного законодавства саме які і регулюють відносини власності.

Представник позивача вказав, що за таких умов слідує, що правова позиція Відповідача - Вінницької митниці ДФС фактично зводиться до того, що він стверджує, що власник вказаних книг невідомий (ч. 1 ст. 335 ЦК України).

Тобто такий об'єктивний висновок слідує виходячи з того, що Відповідач - Вінницька митниця ДФС у його письмових відповідях як ОСОБА_7 так і позивачу ОСОБА_4 вказував на необхідність надати йому доручення власника книг щодо подальшого переміщення або використання цих цінностей (листи (відповіді) Відповідача-Вінницької митниці ДФС знаходяться у матеріалах справи № 759/17417/17).

Представник позивача стверджує, що зайняв таку, не обґрунтовану нормами цивільного законодавства щодо права власності, правову позицію то у даному випадку Відповідач - Вінницька митниця ДФС не враховує те, що таким чином він одночасно і не спростовує те, що раніше власником вказаних книг був померлий ОСОБА_9, тобто батько ОСОБА_7. Як наслідок далі Відповідач - Вінницька митниця ДФС ніяким чином не спростовує і те, що зазначені дві книги при його житті ОСОБА_9, на підставі договору дарування, подарував своєму сину - ОСОБА_7.

Виходячи з вищенаведених положень ч. 1, ч. 2 ст. 328 ЦК України сторона позивача ОСОБА_4 вказує на те, що Відповідач - Вінницька митниця ДФС:

-не надав будь-яких доказів того, що право власності на вказані книги ОСОБА_7 набув на підставах, що заборонені законом;

-не надав рішення суду, яке б встановлювало незаконність набуття права власності на вищевказані книги ОСОБА_7.

Відповідач - Вінницька митниця ДФС не заперечує затримання 05.07.2015 р. її працівниками, а потім і вилучення ним вищевказаних книг саме у ОСОБА_7 та також Відповідач - Вінницька митниця ДФС не заперечує те, що ОСОБА_7 повідомив йому, в тому числі письмово, про своє право власності на вказані книги.

Фактично з викладеного слідує, що Відповідач - Вінницька митниця ДФС намагається заперечити те, що об'єктивно існує але при цьому не надаючи будь-яких доказів проти того, що ОСОБА_7 був власником вказаних книг.

На підставі викладеного представник позивача вказав, що спростовується позиція Відповідача - Вінницької митниця ДФС, яка фактично зводиться до того, що ніби-то був невідомий власник зазначених книг.

Також стороною позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні було зазначено і про те, що вищевказана позиція Відповідача - Вінницької митниці ДФС є вже зміненою ним, його другою позицією, виходячи з яких він обгрунтовував свою бездіяльність щодо неповернення, починаючи з 01.04.2016 р., вказаних книг їх власнику - ОСОБА_7 Тобто, представник позивача вважає, що спочатку Відповідач - Вінницька митниця ДФС фактично визнавав право власності ОСОБА_7 на зазначені книги, а в подальшому, проявивши непослідовність у своєї правової позиції, Відповідач - Вінницька митниця ДФС став стверджувати про інше, а саме про те, що ОСОБА_7 не є власником книг.

Представник позивача звертає увагу на те, що у своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 про визнання у порядку спадкування права власності від 07.07.2018 р. Відповідач - Вінницька митниця ДФС на обґрунтування своєї позиції жодним чином не зміг обґрунтувати та не зміг послатися на цивільне законодавство, яке регулює право власності.

У своєї відповіді від 23.02.2018 р. на вказаний відзив Відповідача - Вінницької митниці ДФС позивач ОСОБА_4 фактично вказала про те, що Відповідач не спирається на належні норми цивільного законодавства, які регулюють питання щодо права власності. Відповідач не встановив будь-яку іншу особу, яка б змогла довести те, що вказані книги належать саме їй, а ні ОСОБА_7 (до цього ОСОБА_7.).

Представник відповідача в судовому засіданні не визнає позов ОСОБА_4 та вказує, що ОСОБА_7 не мав документів, які б підтверджували його право власності на книги: ІНФОРМАЦІЯ_8» та «ІНФОРМАЦІЯ_9».

Далі, на запитання у судовому засіданні 02.10.2018 р. представника позивача ОСОБА_4 щодо того чи знайомі відповідачу - Вінницькій митниці ДФС положення ст. ст. 827, 828, 829 Цивільного кодексу Республіки Молдова щодо договору дарування та чи передбачено такими положеннями складання документів при укладанні такого договору то представник відповідача відповіла, що з положеннями Цивільного кодексу Республіки Молдова не знайома та відповідачу невідомо чи передбачають вказані положення складання документів.

Також на запитання у судовому засіданні 02.10.2018 р. представника позивача чи відомі відповідачу - Вінницька митниця ДФС будь-які особи (прім. окрім ОСОБА_7 до його смерті), які б станом на 2015-2016 р.р. мали б претензії до ОСОБА_7 як до власника цих книг, заявляли свої вимоги щодо їх права власності на вищевказані книги, то представник відповідача - Вінницької митниці ДФС пояснила, що про таких осіб відповідачу (митниці) невідомо.

З врахуванням викладеного, вирішуючи дану справу суд виходить з наступного .

Так встановлено, що з ранку 05.07.2015 р. чоловік позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, в зоні прикордонно-митного контролю відділу митного оформлення «Автомобільний» пункту пропуску «Могилів-Подільський-Отач» митного поста «Дністер» Вінницької митниці ДФС в павільйоні прикордонно-митного контролю слідував по пішохідному напрямку «вхід в Україну».

В цій момент працівниками Вінницької митниці ДФС у ОСОБА_7 були затримані дві книги, які є культурними цінностями, а саме:

- ІНФОРМАЦІЯ_8»;

- «ІНФОРМАЦІЯ_9».

Про затримання у ОСОБА_7 книг та про прийняття їх на зберігання митницею працівниками Вінницької митниці ДФС була складена уніфікована митна квитанція МД - 1 серії КБ № 200759 (а.с. 98).

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2015 р. у справі № 127/26878/15-п ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 472 МК України, з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі ста відсотків вартості вилучених товарів, що становить 250 гривень на користь держави, з конфіскацією вилученого товару - двох старовинних книг, що зберігаються на складі Вінницької митниці (м. Могілв-Подільський, вул. Володимирська, буд 11), зі стягненням витрат на їх зберігання в розмірі 8 грн. 30 коп. (а.с. 39-42).

При розгляді апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_2 на вищезазначену постанову суду першої інстанції від 03.12.2015 р., згідно постанови Апеляційного суду Вінницької області від 01.04.2016 р. у справі № 127/26878/15-п (а.с. 43-45) було встановлено та слідує, що згідно матеріалів справи 05 липня 2015 року о 06 год. 15 хв. в зоні прикордонно-митного контролю відділу митного оформлення «Автомобільний» пункту пропуску «Могілів-Подільський-Отач» митного поста «Дністер» Вінницької митниці ДФС в павільйоні прикордонно-митного контролю по пішохідному напрямку «вхід в Україну» було проведено усне та письмове декларування громадянина України ОСОБА_7, в ході яких він заявив про наявність у нього одного місця багажу з особистими речами, а на інші пункти митної декларації дав відповідь «ні». Після оформлення митної декларації, в ході подальшого митного контролю багажу ОСОБА_7, 05 липня 2015 року о 06 год. 20 хв. інспектором митниці було виявлено не задекларовані ОСОБА_7 за встановленою формою дві старовинні книги з паперу, з надрукованим текстом, обкладинки з дерева, обтягнути шкірою, з чисельними пошкодженнями та ознаками старіння, які знаходилися в дорожній сумці.

Відповідно висновків комісії з проведення державної експертизи культурних цінностей Вінницької ОУНБ ім.. К.А. Тімірязєва № 294 від 13.07.2015 року та № 526 від 12.10.2015 року надані на дослідження книги являються:

1. ІНФОРМАЦІЯ_11. Папір XVIII ст., з водяними знаками, пожовтілий, забруднений, по краях затертий. Друк двокольоровий. Гравюри: дереворити з рослинним орнаментом. Кількість наявних аркушів - 98. Є втрати: титульний, початкові та прикінцеві аркуші. Формат - 6 o. Обкладинка: дошки, обтягнути шкірою темно-коричневого кольору з тисненням. Шкіра потерта та пошкоджена. Збереглися елементи застібок. Станом на 13.07.2015 року її вартість становить 150 грн.

2. ІНФОРМАЦІЯ_9. Папір 2-ї половини XIX ст., затертий, забруднений. Друк двокольоровий. Гравюри: дереворити з рослинним орнаментом. Кількість наявних аркушів - 197. Є втрати аркушів: титульний та окремі по тексту. Формат 6 о. Обкладинка: дошки, обтягнути шкірою темно-коричневого кольору з тисненням. Шкіра потерта і пошкоджена. Збереглися елементи застібок. Станом на 13.07.2015 року її вартість становить 100 грн.

Вказаною постановою Апеляційного суду Вінницької області від 01.04.2016 р. у справі № 127/26878/15-п постанову Вінницького міського суду від 03.12.2015 р., якою ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених ст. 472 МК України, - скасовано, а провадження у справі закрито у зв'язку із закінченням на момент її розгляду строків накладення адміністративного стягнення (т. 1 а.с. 43-45).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 296 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) встановлено, що скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових коштів, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв'язаних з цією постановою.

Також, відповідно до вимог ч. 3 ст. 528 Митного кодексу України (далі - МК України) встановлено, що у разі якщо за результатами перевірки законності та обґрунтованості постанови суду у справі про порушення митних правил ця постанова буде скасована, а справа закрита, або адміністративне стягнення за порушення митних правил буде змінено, конфісковані товари, транспортні засоби, сума штрафу або її відповідна частина повертаються особі, яка притягалася до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, або її представникові.

Таким чином, зазначеними нормами КУпАП та МК України, після скасування постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, встановлений обов'язок контролюючого органу (відповідача) повернути конфісковані предмети, товари особі, яка притягалася до адміністративної відповідальності.

При цьому слід врахувати те, що станом на 05.07.2015 р. та у подальшому Відповідачем - Вінницькою митницею ДФС вищевказані старовинні книги були затримані у ОСОБА_7 та у подальшому вилучені з підстав саме вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 472 Митного кодексу України. Тобто слідує, що відповідач - Вінницька митниця ДФС у цій час станом на 2015 р. не ставив під сумнів право власності ОСОБА_7 на ці книги та поводилася з ними як з предметами, товарами, які підлягають конфіскації у ОСОБА_7 як у власника при накладенні на останнього адміністративного стягнення відповідно до санкції ст. 472 МК України.

Наявні в матеріалах справи документи вказують про те, що перше посилання при вказаних обставинах відповідача - Вінницької митниці ДФС на вищевказаний Закон від 21.09.1999 р. сталося майже через рік після затримання книг у його листі (відповіді) на ім'я ОСОБА_7 № К 2930/8/02-80-10 від 02.07.2016 р. (а.с. 89).

В той же час, раніше у своєму листі (відповіді) під № К 1949/8/02-80-05 від 27.04.2016 р. на ім'я ОСОБА_7 відповідач - Вінницька митниця ДФС наводив інші підстави на обгрунтування неповернення книг ОСОБА_7, а саме про те, що постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 03.12.2015 р. у справі № 127/Є26878/15 скасована Апеляційним судом Вінницької області 01.04.2016 р. і як вбачається з резолютивної частини постанови апеляційного суду справа була закрита у зв'язку із закінченням на момент її розгляду строків накладення адміністративного стягнення. Також відповідач - Вінницька митниця ДФС у цьому листі на ім'я ОСОБА_7 вказав, що у постанові Апеляційного суду Вінницької області від 01.04.2016 р. не зазначено, що книги, вилучені у справі про порушення митних правил підлягають поверненню власнику (а.с. 87-88).

Тобто викладене фактично свідчить про те, що станом на 2015 р. та також і станом на 27.04.2016 р. відповідач - Вінницька митниця ДФС погоджувався з тим, що ОСОБА_7 є власником вказаних книг але не повертав книги ОСОБА_7 через наведення підстав, які не відповідають діючому законодавству та всупереч положенням ч. 1 ст. 296 КУпАП, ч. 3 ст. 528 МК України, якими не передбачено такої умови для повернення раніше конфіскованих предметів, товарів як закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення лише виключно з підстав відсутності події і складу адміністративного правопорушення (п. 1 ст. 247 КУпАП).

В останній раз перед його смертю ОСОБА_7 23.11.2016 р. звернувся до відповідача - Вінницької митниці ДФС з письмовою заявою також з метою вирішення питання повернення йому книг як власнику та звернув увагу відповідача на те, що саме він станом на 05.07.2016 р. був і досі є власником вказаних книг.

Відповідно до свідоцтва про смерть (у копії) ОСОБА_7 помер у м. Києві ІНФОРМАЦІЯ_6 р. (а.с. 12, 13).

ОСОБА_7 у даній заяві вказав, що дані книги перед смертю подарував йому його батько ОСОБА_9, який жив та помер у 2015 р. у Молдові. Підтвердженням цього також є і виконані його батьком, при його житті, власноручні записи у вказаних книгах. Документи про смерть його батька ним були надані працівникам Вінницької митниці ДФС.

Стороною позивача також надана копія свідоцтва про смерть ОСОБА_9 (а.с. 14).

Далі, як слідує з його заяви від 23.11.2016 р. відповідачу, ОСОБА_7 вказав, що внаслідок викладеного у сукупності, є невірним та помилковим посилання Вінницької митниці ДФС у листі від 02.07.2016 р. на його ім'я на положення Закону України від 21.09.1999 р. «Про вивезення, ввезення та повернення культурних цінностей» (із змінами) як на підставу для неповернення йому як власнику починаючи з -1.04.2016 р. та до цього часу вказаних книг. Тобто, через те, що нормами цього Закону неможливо регулювати та відповідно вони не регулюють ті фактичні обставини та відносини, про які ним було наведено у листі.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 827 Цивільного кодексу Республіки Молдова (далі - ЦК Молдови) передбачено, що по договору дарування одна сторона (дарувальник) зобов'язується безкоштовно збільшити за рахунок свого майна майно іншої сторони (одаряємого).

Відповідно до ч. 1 ст. 828 ЦК Молдови договір дарування вважається укладеним з моменту передачі речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 829 ЦК Молдови якщо договором дарування є річ, для продажу (відчуження) якої передбачена відповідна форма договору, така форма потребується і для дарування.

В зв'язку з цим ЦК Молдови не передбачена як обов'язкова саме письмова форма договору дарування.

Таким чином вказаними нормами законодавства, якими регулюються відносини власності, не передбачено письмової форми складанням документу щодо та при укладенні договору дарування.

Суд вважає, що за таких умов висунуті вперше починаючи з 02.07.2016 р. вимоги відповідача - Вінницької митниці ДФС до ОСОБА_7 надати документи на підтвердження його права власності на книги в цьому аспекті не ґрунтуються на положеннях цивільного законодавства так як у даному випадку за законом набуття права власності на книги не передбачало обов'язкового складання про це документів у письмовій формі. Відповідно це виключало їх надання до будь-яких установ та органів.

Також суд враховує і те, що вищевказані книги 05.07.2015 р. були об'єктивно затримані, а потім і вилучені, відповідачем - Вінницькою митницею ДФС саме у ОСОБА_7 а ні у будь-якої іншої особи. Викладене свідчить про те, що станом на 05.07.2016 р. саме ОСОБА_7 був такою особою, яка володіла, користувалася та могла розпоряджатися книгами: ІНФОРМАЦІЯ_8»; «ІНФОРМАЦІЯ_9».

Будь-яких доказів які б спростували такий висновок відповідач - Вінницька митниця ДФС не надав.

Також відповідач - Вінницька митниця ДФС у своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 та у судовому засіданні не навела будь-яких доводів та не надала доказів якими було б достатньо доведено те, що ОСОБА_7 не набув права власності на книги на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому відповідач - Вінницька митниця ДФС не врахувала того, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 1, ч. 2 ст. 328 ЦК України).

А ні закону, а ні рішення суду з цього приводу відповідач - Вінницька митниця ДФС під час розгляду судом даної справи № 759/17417/17 а ні вказала, а ні надала.

Слід також звернути увагу на оцінку відповідачем книги Богослужбове видання, що починається з праці «ІНФОРМАЦІЯ_12» та книги «ІНФОРМАЦІЯ_9», вартість яких згідно уніфікованої митної квитанції МД-1 становить 500,00 грн. (а.с. 98), та згідно акту № 6 прийому-передачі конфіскованого майна на постійне зберігання від 01.03.2018 р. становить 150,00 грн. та 100,00 грн. (а.с. 119). Надавши таку оцінку даним книгам, відповідач стверджує про їх історичну цінність, однак не надає цьому доказів.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності.

На підставі викладеного у сукупності то у суду не має належних та достатніх підстав вважати та дійти до висновку про те, що станом на 05.07.2015 р. і у подальшому станом на дату його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_6 р., ОСОБА_7 не мав права власності на книги: ІНФОРМАЦІЯ_8»; «ІНФОРМАЦІЯ_9». Тому суд у даному випадку приходить до висновку про наявне у ОСОБА_7 право власності на зазначені книги, в тому числі і на дату його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_6 р.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Таким чином суд враховує, що станом на дату його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_6 р., виключно ОСОБА_7 був єдиним власником вищевказаних книг.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 26.09.1983 р. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4 уклали шлюб 26.09.1983 р., про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 1983 року вересня місяця 26 числа зроблено запис за № 23 Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові ОСОБА_7, дружині ОСОБА_12 Місце реєстрації Раденська с/ Рада Цюрупінського району Херсонської області (а.с. 11).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, його батьком є ОСОБА_7 та його мати ОСОБА_4 (а.с. 20).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1216 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом та своїм правом на заповіт ОСОБА_7 не користався.

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 постійно проживали разом зі своїм відповідно чоловіком та батьком - ОСОБА_7, в тому числі і на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 р., про що також свідчать дані їх паспортів громадянина України про їх реєстрацію 08.10.1991 р. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8-10, 16-19).

Крім цього, своїм право на прийняття спадщини позивач ОСОБА_4 також скористалася ще і у формі, яка передбачена положеннями ст. 1269 ЦК України, а саме 20.01.2017 р. особисто подала до нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини.

На підтвердження починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_6 р. її права власності на зазначені книги позивач ОСОБА_4 надала Витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 20.01.2017 р. та Довідку за вих. .№ 3287/02-14 від 09.06.2017 р. Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, складеної відповідно до спадкової справи № 51/2017, номер у Спадковому реєстрі 60126471, про прийняття двома особами - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, а також її разом з померлим ОСОБА_7 сином - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_13 р., спадщини після смерті ОСОБА_7 (а.с. 22, 23).

Тому, враховуючи вищенаведені обставини та положення Конституції України, цивільного та сімейного законодавства суд приходить до висновку про те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 р. до позивача ОСОБА_4 перейшла та вона прийняла спадщину (права та обов'язки) від свого померлого чоловіка - ОСОБА_7, тобто в тому числі і на ? частки книг: ІНФОРМАЦІЯ_8»; «ІНФОРМАЦІЯ_9».

При цьому, визначаючи за позивачем ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності в порядку спадкування саме на частку в розмірі ? вказаних книг то суд виходить з того, що відповідно до положень ч. 1 ст. 12676 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Тобто, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 р. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на іншу частку в розмірі ? зазначених книг в порядку спадкування отримав, став її власником, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 259, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст.6-13, 18, 19,77-79, 89, 259, 263-265, 268, 273,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 (03179, АДРЕСА_1) до Вінницької митниці ДФС (21034, м. Вінниця, вул. Лебединського, 7), ОСОБА_6 (03179, АДРЕСА_1), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство культури України (01601, м. Київ, вул. Івана Франка, 19) про визнання права власності у порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованою за адресою: 03179, АДРЕСА_1, право власності в порядку спадкування на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме на ? частки: книги ІНФОРМАЦІЯ_14»; книги «ІНФОРМАЦІЯ_9».

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до або через суд першої інстанції. Порядок подання апеляційної скарги діє до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя І.Ю. Миколаєць