Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 545/3916/14-ц

провадження № 61-10650св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року у складі судді Стрюк Л. І. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 21 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір № PLKPG108073855 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 29 600 доларів США на строк до 21 серпня 2037 року. ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим станом на 05 вересня 2014 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 95 278,92 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 30 367,59 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 22 914,06 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом - 3 363,11 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 34 078,50 доларів США, а також: 19,50 доларів США - штрафу (фіксованої частини) та 4 536,16 доларів США - штрафу (процентної складової). Враховуючи викладене, банк просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 44 899,44 доларів США, що еквівалентно 1 170 184 грн 88 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 790 грн 46 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором, заборгованості за процентами та штрафу (процентної складової) є обґрунтованими лише в межах загальної позовної давності в період з 26 вересня 2011 року по 05 вересня 2014 року, оскільки згідно з умовами Кредитного договору погашення заборгованості за кредитом здійснювалося з 18 по 25 число кожного місяця; термін дії договору - до 21 серпня 2037 року, а позивач звернувся до суду з позовом 26 вересня 2014 року. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафу (фіксованої частини) у розмірі 19,50 доларів США та пені у розмірі 34 078,50 доларів США, місцевий суд дійшов висновку, що вказані вимоги суперечать умовам Кредитного договору.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року апеляційні скарги ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором, відсотків та штрафу змінено, і ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 29 428,09 доларів США та 13 386,05 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день ухвалення рішення складає 1 062 646 грн 95 коп., та 5% штрафу в сумі 55 720 грн 15 коп. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією та пенею скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за комісією в сумі 51 757 грн 15 коп. та пенею - 298 403 грн 91 коп. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судового збору змінено, збільшено його розмір з 1 790 грн 46 коп. до 4 765 грн 18 коп.

Змінюючи рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмір 5 % від суми задоволених позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що пеня та штраф можуть обчислюватися і стягуватися лише в національній валюті України - гривні, тому згідно з умовами Кредитного договору з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф саме у національній валюті. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією та пенею і ухвалюючи в цій частині нове рішення про їх задоволення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що стягнення комісії та пені передбачено умовами Кредитного договору у разі порушення умов щодо його виконання.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1мотивована тим, що банк пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки у 2009 році пред'явив до нього позов про повне дострокове стягнення заборгованості за кредитом, у зв'язку з чим змінив строк виконання зобов'язання. Повернення всієї суми заборгованості за Кредитним договором повинно було відбутися не 21 серпня 2037 року, а до дня звернення з позовом до суду першої інстанції - 30 січня 2009 року. Він не надавав будь-яких повноважень ОСОБА_2 на здійснення платежів щодо погашення його кредитної заборгованості. Апеляційний суд всупереч правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, стягнув з нього на користь банку пеню та штраф, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за Кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності. Меморіальні ордери, які підтверджують факт видачі банком грошових коштів, не відповідають вимогам, передбаченим Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, тому є неналежними доказами видачі банком йому грошових коштів. Його не було належним чином повідомлено про зміну процентної ставки за користування кредитом. Суд апеляційної інстанції необґрунтовано змінив рішення місцевого суду в частині стягнення судового збору, збільшивши його з 1 790 грн 46 коп. до 4 765 грн 18 коп., оскільки дана сума позивачем не сплачувалася.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 26 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 лютого 2018 року справу № 545/3916/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що 21 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику на строк до 21 серпня 2037 року грошові кошти у розмірі 40 561 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 даного договору.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України всилу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за Кредитним договором 21 серпня 2007 року між банком і позичальником було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно - будинок житловою площею 48,80 кв.м та земельну ділянку площею 75,3 кв.м, які знаходяться по вулиці Степовій, 15А у селі Залізничному Полтавського району Полтавської області.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку»за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частинами першою, третьою статті 33 Закон України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12цього Закону.Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 22 січня 2009 року складала 30 754,71 доларів США.

У зв'язку з невиконанням умов Кредитного договору ЗАТ КБ «ПриватБанк» 30 січня 2009 року звернулося до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Полтавської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2010 року, в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що станом на 22 січня 2009 року поточна заборгованість складає 30 754,71 доларів США, а прострочена заборгованість - 72,24 доларів США, тобто ОСОБА_1 фактично сплатив за 17 місяців 9 806,29 доларів США, що становить близько 25 % від наданого йому кредиту. Оскільки термін повернення кредиту закінчується у 2037 році, то позичальник зможе виконати взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором.

Згідно з умовами Кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк ЗАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Пред'явивши у січні 2009 року вищевказаний позов до позичальника, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим його право нараховувати передбачені Кредитним договором проценти за кредитом після дня пред'явлення позову припинилося.

При вирішенні справи суди наведених обставин не врахували.

Здійснення особоюправа на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Судами встановлено, що у вищезгаданому рішенні Полтавського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2009 року, яким відмовлено у задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, вказана заборгованість за Кредитним договором у повному обсязі.

Як зазначено вище, пред'явивши у 2009 році до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Полтавської районної державної адміністрації, позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

З огляду на викладене, враховуючи, що в задоволенні вказаного позову судом відмовлено, банк має право в межах позовної давності на пред'явлення до боржника вимоги про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) та процентів і неустойки згідно з Кредитним договором, нарахованих на час звернення до суду 30 січня 2009 року з позовом про дострокове виконання договору.

Всупереч вимогам статей 212-214 ЦПК України 2004 року суди достовірно не з'ясували розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку, не перевірили періоду, за який вона нарахована, не дослідили та не дали належної правової оцінки доказам, необхідним для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді даної справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин, вимог закону та правових висновків Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року скасувати.

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний Г. І. Усик