Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 727/3467/16-ц

провадження № 61-1458св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 листопада 2017 року у складі судді Семенка О. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та припинення права спільної часткової власності.

Свої позовні вимоги позивачобґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить 40/100 частини будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, що складається з: житлового будинку літ. «А», навісу літ. «В», сараю літ. «Е», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «З», вигрібної ями «П», ? частини криниці, ? частини огорожі та ? замощення. Відповідачу належить на праві власності 60/100 частини будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. «Б», підвалу «І», котельні «П», вигрібної ями IV, ? частини криниці, ? частини огорожі та ? частини замощення. У зв'язку із неприязними стосунками із відповідачем бажає виділити належні їй 40/100 частини будинковолодіння в натурі.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила виділити у її власність в натурі належні їй 40/100 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 вартістю 653 921 грн, яке складається з житлового будинку літера «А-І, А1» загальною площею 83,60 кв. м, в тому числі житловою площею 48,50 кв. м, який складається з: І - підвалу площею 5,70 кв. м, перший поверх: 1-1 веранди площею 3,90 кв. м, 1-2 коридору площею 8,90 кв. м, 1-3 вбиральні площею 1,00 кв. м, 1-4 ванної площею 3,30 кв. м, 1-5 житлової кімнати площею 10,70 кв. м, 1-6 кухні площею 11,50 кв. м, 1-7 комори площею 0,80 кв. м, 1-8 житлової кімнати площею 16,40 кв. м, 1-9 житлової кімнати площею 21,40 кв. м, господарських споруд: навісу літера «В», сараю літера «Е», навісу літера «З», вигрібної ями літера УІ. У спільній частковій власності залишити: колодязь літера І, огорожу літера 1-4, замощення літера «III». Право спільної часткової власності між нею та ОСОБА_5 на вказане будинковолодіння припинити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виділ/поділ будинковолодіння по АДРЕСА_1, є неможлиливим, оскільки до його складу входять самовільно переобладнані/побудовані споруди. Здійснена у 2004 році до житлового будинку літ. «А» прибудова, побудований у 2002 pоці навіс літ. «В» та у 2012 році - навіс літ. «З» - є самочинним будівництвом, а тому вони не можуть бути об'єктом поділу.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що предметом виділу/поділу не можуть бути об'єкти самочинного будівництва.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує на те, що вирішуючи питання щодо одного з навісів (будівництво 2002 року, без зазначення якого), суд безпідставно керувався Цивільним кодексом 2003 року, а не 1963 року. Суди не прийняли до уваги, що згідно з довідкою-характеристикою Чернівецького обласного бюро технічної інвентаризації від 22 січня 2002 року житлова площа будинку літера «А» складає 48,50 кв. м, загальна - 83,60 кв. м. Згідно з висновком № 411 зафіксований той же розмір. Висновки судів спростовуються не тільки технічним паспортом, заявами експерта, але й іншими матеріалами справи, згідно з якими, належна їй частина будинковолодіння під літерою «А» - становить 40/100, тобто розмір часток не збільшився. Вона не збільшувала свої позовні вимоги, а лише уточнила позовну заяву в частині збільшення вартості будинковолодіння.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_5 на праві власності належить 60/100 частини будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Балан Р.Б. 13 квітня 2002 року. За вказаним договором відповідач є власником житлового будинку літ. «Б», підвалу «І», котельні «П», вигрібної ями IV, ? частини криниці, ? частини огорожі та ? частини замощення.

Позивачу на праві власності належить 40/100 частини цього будинковолодіння, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Чернівецькою міською радою 26 грудня 2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23 жовтня 2001 року № 884/21 взамін договору дарування. Вказані 40/100 частини будинковолодіння складаються з житлового будинку літ. «А», навісу літ. «В», сараю літ. «Е», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «З», вигрібної ями «П», ? частини криниці, ? частини огорожі та ? замощення.

Із технічних паспортів житлового будинку АДРЕСА_1 вбачається, що складові будинковолодіння, на яке сторонами у справі набуто право власності відрізняється від складових, якими фактично вони володіють та які фактично бажає виділити позивач.

ОСОБА_5 у 2005-2006 роках самочинно добудовано другий поверх до житлового будинку літера «Б» (технічний паспорт від 16 квітня 2013 року). Із технічного паспорту наданого ОСОБА_4 від 18 квітня 2016 року та довідки-характеристики ЧКОБТІ від 22 січня 2002 року, вбачається, що позивачем збудована веранда у 2004 році, навіс літера «В» у 2002 та навіс літера «З» у 2012 році, тобто після отримання вказаних правовстановлюючих документів.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 ставила питання про виділ у натурі своєї частки із майна вказаного будинковолодіння.

Відповідно до статті 358 ЦК Україниправо спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК Українипри встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Частиною першою статті 364 ЦК Українипередбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна від 18 червня 2007 року № 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, таким чином виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Установивши, що будинковолодіння, із якого позивач просить виділити у натурі 40/100 частини, містить самочинні об'єкти, суди дійшли обґрунтованого про неможливість такого виділу у зв'язку з чим відмовили у задоволенні позову. Такі висновки судів відповідають висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-286 цс 15.

Твердження заявника про те, що вирішуючи питання щодо одного з навісів (будівництво 2002 року, без зазначення якого), суд безпідставно керувався Цивільним кодексом 2003 року, а не 1963 року, є безпідставними, оскільки суди не вирішували жодного питання щодо побудованого навісу, а лише вказали на те, що він є самочинним будівництвом, на яке у позивача відсутні правовстановлюючі документи.

Таким чином, суди першої й апеляційної інстанції, з дотриманням вимог ЦПК України 2004 року, забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, прийняли рішення з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів судом касаційної інстанції, проте особою, що подала касаційну скаргу, не враховано положення частини першої статті 400 ЦПК України, відповідно до якого суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик