Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 336/7085/14-ц

провадження № 61-22428св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року, у складі судді Щасливої О. В., та рішення Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Бабак А. М., Спас О. В., Полякова О. З., від 22 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, виділ в натурі частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 4-428 від 17 лютого 1996 року та рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2010 року (справа № 2-8017.10) належить 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1, який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 465 кв. м. На суміжній земельній ділянці по АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_4, яка також є власницею 1/2 частини зазначеного житлового будинку. ОСОБА_3 посилається на те, що вона не має можливості розпоряджатись своїм майном, оскільки відповідач не впускає її до входу на горище спільного будинку для обслуговування даху її частини будинку та труби теплопостачання та газопроводу, який знаходиться на фасаді будинку, при цьому відповідач встановила металевий паркан висотою у три метри.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, виділити їй в натурі, відповідно до запропонованого нею варіанту виділу, який пропонований судовим експертом Гіріч І. М. у експертному висновку № 12-16 від 10 жовтня 2016 року, 1/2 частину житлового будинку під літерою А, яка складається з: житлової кімнати 2-5 площею 7,9 кв. м, житлової кімнати 1-2 площею 6,2 кв. м, житлової кімнати 2-4 площею 12,7 кв. м; у прибудові під літерою А1: коридор 2-1 площею 2,3 кв. м, коридор 2-2 площею 2,7 кв. м, гардероб 2-3 площею 0,8 кв. м, кухню 2-6 площею 4,5 кв. м, котельню 2-7 площею 3,1 кв. м, ганок до літ. А1, сходи, козирок до літ. А1, зливну яму № 4, 1/2 частину паркану № 1, паркан № 7, 1/2 частину паркану № 8, замощення Ш, замощення ІV, а також усунути їй перешкоди у доступі до горища та газопроводу шляхом демонтажу паркану № 8 від прибудови під літерою А1 до теплиці під літерою Г.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 у доступі до горища і газопроводу у будинку АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову про виділ частки домоволодіння в натурі, місцевий суд виходив з того, що відповідач не погоджується із запропонованим позивачем варіантом поділу будинку. Поділ будинку за запропонованим позивачем варіантом звужує право відповідача на володіння та користування тією частиною спільного майна, яка відповідає розміру її частки. За відсутності домовленості між співвласниками виділ частки неможливий.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року скасовано у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ в натурі частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно та ухвалено у цій частині нове рішення про його задоволення. Виділено ОСОБА_3 в натурі 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, під літерою А, яке складається з: житлової кімнати 2-5, площею 7,9 кв. м, житлової кімнати 1-2, площею 6,2 кв. м, житлової кімнати 2-4, площею 12, 7 кв. м; у прибудові під літерою А1: коридор 2-1, площею 2,3 кв. м, коридор 2-2, площею 2,7 кв. м, гардероб 2-3, площею 0,8 кв. м, кухню 2-6, площею 4,5 кв. м, котельню 2-7, площею 3,1 кв. м, ганок до літ. А1, сходи, козирок до літ. А1, зливну яму № 4, 1/2 частину паркану № 1, паркан № 7, 1/2 частину паркану № 8, замощення Ш, замощення ІV. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ в натурі частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно, виходив із того, що спір, який виник між сторонами, не знайшов вирішення у суді і порушене право позивача на виділ частки у домоволодінні в натурі фактично не знайшло судового захисту, що не відповідає завданням цивільного судочинства. Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до висновку експертного дослідження № 12-16 від 10 жовтня 2016 року існує технічна можливість виділу в натурі частки спірного будинку. Оскільки поділ будинку можливий, тому суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

17 березні 2017 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи. Судами попередніх інстанцій не враховано, що особа, яка проводила експертизу по справі, не є судовим експертом, при цьому, апеляційний суд здійснив виділ в натурі майна, що є самочинним будівництвом.

08 червня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У липні 2017 року ОСОБА_3 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких заявник вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

08 листопада 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, виділ в натурі частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду та розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині будинку кожній (т. 1 а. с. 7-14).

Між сторонами існує спір щодо порядку користування вказаним домоволодінням.

На підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2014 року по справі було призначено будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлені питання щодо визначення можливих варіантів поділу спірного домоволодіння та господарських споруд між співвласниками. Проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 16/17-15 від 11 вересня 2015 року запропоновано два варіанти розподілу спірного житлового будинку без урахування самовільного будівництва (т. 1 а. с. 82-108).

Висновком експертного дослідження судового експерта Гіріч І. М. № 1-16 від 14 січня 2016 року було запропоновано варіант поділу спірного домоволодіння (без урахування самовільного будівництва) з відступами від вимог пункту 2.9 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Загальні положення» та ДБН В.3.2-2-2990 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт». За запропонованим поділом ОСОБА_4 відходить частина домоволодіння площею 25, 8 кв. м, а ОСОБА_3 - 27,0 кв. м. Розмір компенсації власнику, частка якого зменшилась, становить 52 200, 00 грн (т. 1 а. с. 168-177).

Висновком експертного дослідження судового експерта Гіріч І. М. № 12-16 від 10 жовтня 2016 року було запропоновано варіант поділу спірного домоволодіння (без урахування самовільного будівництва), за яким ОСОБА_4 відходить частина домоволодіння площею 25, 8 кв. м, а ОСОБА_3 - 40, 2 кв. м. Розмір компенсації власнику, частка якого зменшилась, становить 990 , 22 грн (т. 2 а. с. 28-32).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Апеляційний суд, вірно вказав про те, що спір, який виник між сторонами не знайшов вирішення у місцевому суді і порушене право позивача на виділ частки у домоволодінні в натурі не знайшло судового захисту, що не відповідає завданням цивільного судочинства.

Разом з тим, за наявності трьох експертних висновків, різних варіантів поділу спірного домоволодіння (з компенсацією вартості різного розміру і без такої) апеляційний суд, не надавши оцінку висновкам судової будівельно-технічної експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 16/17-15 від 11 вересня 2015 року, обрав варіант поділу домоволодіння, визначений експертом 10 жовтня 2016 року (не навівши мотивів відхилення іншого висновку експерта та висновків судової експертизи, а також даних про необхідність переобладнань в житловому будинку), що передбачає виплату грошової компенсації у зв'язку з відступом від рівності часток співвласників, однак питання про визначення розміру компенсації та її стягнення, а також питання про зміну часток співвласників у праві власності на домоволодіння суд не вирішив.

Втручання у право власності може бути виправдним згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці ЄСПЛ якщо воно здійснено: з метою урегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності, виплатою належної компенсації.

Отже, у справі, яка переглядається, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених процесуальним законом (статті 212, 213, 303 ЦПК України, 2004 року), повно, всебічно й об'єктивно не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної оцінки, ухвалив рішення, яке не можна визнати у повній мірі законним та обґрунтованим в частині вирішення позовних вимог про виділ в натурі частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно.

Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року № 6-286цс15 висловив правову позицію щодо виділу частки з майна, що є у спільній частковій власності, відповідно до якої при розгляді справ такої категорії судам слід звертати увагу на те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна, оскільки вони не є об'єктами права власності (положення статей 364, 367, 376 ЦК України, пункт 2.3 глави 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55).

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені апеляційним судом не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доказам як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, а також врахувати правові позиції Верховного Суду України, висловлені у постановах від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року № 6-286цс15.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року скасувати у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ в натурі частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно, справу у цій частині передати на новий розгляд до Апеляційного суду Запорізької області.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк