Справа № 464/6370/17 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1350/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

позивача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4;

ОСОБА_5 і ОСОБА_6 представників ОСОБА_7 „Бадер Україна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (ОСОБА_7) "Бадер Україна", у якому просив суд ухвалити рішення, яким зобовязати згаданого відповідача звільнити його з роботи з підстав, що передбачені частиною 3 ст. 38 КЗпП України, а також стягнути з відповідача на його користь матеріальну і моральну шкоду.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що з березня 2016 року він працює на посаді начальника юридичного відділу ОСОБА_7 «Бадер Україна».

21.12.2016 року він скерував на адресу відповідача заяву про звільнення з роботи у зв'язку з порушенням трудового законодавства, котра була отриманою останнім 28.12.2016 року, однак станом на момент звернення до суду позивач так і не ознайомлений із наказом про його звільнення з роботи, йому не вручена трудова книжка, жодних повідомлень з цього приводу він не отримував. З листа відповідача від 27.06.2017 року позивач дізнався про необхідність виходу на роботу для виконання посадових обов'язків. В подальшому позивач отримував листи аналогічного змісту, що вказувало на те, що він не був звільнений.

Вважає, що у зв'язку з протиправними діями відповідача, який не звільняє його з роботи та не віддає трудової книжки, позивач позбавлений можливості працевлаштуватися на іншу роботу та отримувати відповідну заробітну плату, у звязку з цим змушений користуватись кредитними коштами від банківських установ: станом на момент подання позову вказані витрати становлять 57 628 грн. і зазначена сума щомісяця збільшується у зв'язку з постійним використанням кредитних коштів та нарахуванням відсотків за користування коштами. Оскільки вказані витрати позивача виникли у зв'язку з протиправними діями відповідача, то просив стягнути з останнього на його користь кредитні кошти в розмірі 57 628 грн.

Крім того, внаслідок неправомірних дій з боку відповідача позивачу було заподіяно моральної шкоди. Зокрема, втрата нормальних життєвих зв'язків призвела до додаткових зусиль для організації життя; ускладнився перебіг загального захворювання, що стало причиною встановлення групи інвалідності; було завдано шкоди його діловій репутації в очах працівників підприємства; всі спроби врегулювати трудовий конфлікт з відповідачем із залученням правоохоронних та контролюючих органів викликали наклепи зі сторони відповідача, зокрема - звинувачення у хабарництві. Моральну шкоду оцінює в 300 000 грн., яку і просив стягнути з відповідача на його користь.

Крім того, просив відшкодувати понесені витрати, повязані з отриманням правової допомоги у ОСОБА_7 «Юридична компанія «Юстар», в розмірі 30 000 грн. та сплачений ним судовий збір в розмірі 5 780 грн. (а.с. 1-8).

Оскаржуваним рішення у задоволенні позову відмовлено (а.с. 208-213).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що суду належало критично і в комплексі надати оцінку доказам щодо вчинення керівником ОСОБА_7 «Бадер Україна» адміністративного правопорушення, за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Городоцького районного суду Львівської області від 21.12.2016 року. Ця постанова, на думку скаржника, набрала законної сили і була оскаржена відповідачем лише після відкриття провадження у цій справі. Апеляційний суд Львівської області своєю постановою від 22.12.2017 року (провадження № 33/783/1327/17) скасував вказану постанову Городоцького районного суду від 21.12.2016 року, але виключно з процесуальних мотивів, що не спростовує факту вчинення керівником ОСОБА_7 «Бадер Україна» порушення трудового законодавства. Вважає, суд першої інстанції проігнорував докази, які свідчать про факт вчинення такого порушення керівником ОСОБА_7 «Бадер Україна», а також вважає, що у даному випадку правового значення не має те, ким саме з працівників (посадових осіб) роботодавця було допущено порушення трудового законодавства відносно позивача.

Крім того, постановою Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2017 року (провадження № 33/783/1326/17), якою скасовано постанову Городоцького районного суду Львівської області від 23.03.2017 року, було встановлено, що зі сторони керівника ОСОБА_7 «Бадер Україна» мало місце порушення, передбачене ч. 1 ст. 41 КУпАП, що полягало у невчасній виплаті позивачу грошових нарахувань за листами непрацездатності.

Посилається на те, що при отриманні роботодавцем заяви працівника, роботодавець зобовязаний звільнити працівника у визначений ним строк на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вважає, що роботодавець не має права відмовляти працівникові у звільненні із зазначеної підстави у зв'язку із відсутністю порушень трудового законодавства зі сторони роботодавця та не має права змінювати наведену працівником у заяві підставу звільнення.

Вважає, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки доказам систематичних порушень трудового законодавства роботодавцем, що полягали у незаконному недопуску позивача до робочого місця, незабезпеченні належних умов для виконання посадових обовязків, невчасній виплаті коштів за вимушений прогул і відшкодування коштів у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю та подальшому безпідставному звільненні у процесі розгляду даної справи (а.с. 217-219).

Відповідачем було подано до суду письмовий Відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому відповідач зазначає, що доводи апеляційної скарги позивача ввважає надуманими та необгрунтованими, а тому просить цю апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (а.с. 234-237).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представників відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату. Відповідно до ст. 30 КЗпП України працівник повинен виконувати доручену йому роботу. Статтею 139 цього ж Кодексу визначено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової та технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці.

У відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Працівник, який вважає, що роботодавцем порушено його трудові права, вправі звертатися із заявою про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Однак, законодавство не перебачає, що строк розірвання трудового договору може бути зворотнім і що визначені працівником підстави носять незаперечний характер.

Як встановлено судом та стверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу у ОСОБА_7 «Бадер Україна» на посаду начальника юридичного відділу наказом № 41-ОС від 09.03.2016 року.

21.12.2016 року позивач засобами поштового зв'язку надіслав ОСОБА_7 «Бадер Україна» заяву, якою просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням 21.12.2016 року відповідно до ч. 3ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням керівництвом ОСОБА_7 «Бадер Україна» законодавства про працю, а саме: 1) у зв'язку із недопуском позивача до роботи на підставі наказу директора ОСОБА_7 «Бадер Україна» № 67/1 від 19.07.2016 року; 2) невчасною виплатою допомоги у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності; 3) незабезпеченням належними умовами праці для виконання посадових обовязків (а.с. 13).

Матеріалами справи стверджується, що дійсно 19.07.2016 року відповідачем було видано наказ № 67/1, яким працівникам охоронної фірми наказано не допускати позивача на територію підприємства.

Однак, як стверджується самим позивачем, 19.07.2016 року до 16:50 год. він перебував на робочому місці.

Крім цього, постановою Апеляційного суду Львівської області від 22.12.2017 року було скасовано постанову Городоцького районного суду Львівської області від 21.12.2016 року, якою керівника ОСОБА_7 «Бадер Україна» було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУпАП у зв'язку із недопуском позивача до роботи.

Як вбачається зі змісту згаданої постанови Апеляційного суду Львівської області від 22.12.2017 року, в ході апеляційного розгляду цієї справи про адміністративне правопорушення було встановлено, що з наказу № 67/1 від 19.07.2016 року не вбачається, що ОСОБА_3 був відсторонений від роботи власником або уповноваженим ним органом на підставі ст. 46 КЗпП України, як це було зазначено в протоколі № 13-12-138/0615 від 14.11.2016 року (де було вказано, що 13.10.2016 року під час проведення перевірки у ОСОБА_7 «Бадер Україна» порушено законодавство про працю, що містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП). Також судом в ході розгляді цієї справи про адміністративне правопорушення було встановлено, що цей наказ не був реалізований, оскільки ОСОБА_3 19.07.2016 року до 16:50 год. перебував на робочому місці, а в подальшому оформив лікарняний лист з цього ж числа. Окрім того, за період (на твердження позивача) „недопуску до роботи йому у повній мірі була нарахована заробітна плата відповідно до чинного законодавства. Окрім того, незважаючи на видачу такого наказу у липні, позивач лише у 21 грудня 2016 року звернувся із відповідною заявою про звільнення з роботи, що спростовує його посилання на те, що такі дії роботодавця призвели до його наміру звільнитись з роботи (а.с. 152-153).

Постановою Городоцького районного суду Львівської області від 23.03.2017 року керівника ОСОБА_7 «Бадер Україна» було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУпАП у зв'язку із невчасною виплатою позивачу заробітної плати та допомоги по тимчасовій непрацездатності (а.с. 43-45), однак постановою Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2017 року цю постанову суду першої інстанції також було скасовано (а.с. 154-155). Крім цього, позивач (апелянт) факт невчасної виплати йому заробітної плати (понад сім днів) за листопад 2016 року (що і було підставою для складення адмінпротоколу по ч.1 ст. 41 КУпАП по цій справі про адміністративне правопорушення) у своїй заяві про його звільнення з роботи від 21.12.2016 року не зазначав як причину свого звільнення.

ОСОБА_8 управління Держпраці у Львівській області № 3265/4/15-04 від 23.12.2016 року на імя ОСОБА_3 останнього повідомляють, що твердження, наведені у його скаргах щодо порушення відповідачем вимог п. 3 ст. 29 КЗпП України, не підтвердились.

Як встановлено судом, факт невчасної оплати позивачу за листом непрацездатності був пов'язаний із розбіжностями щодо правильності його оформлення (необхідності застереження виправлень у ньому) та несвоєчасністю подання його на підприємство. Так, листом № 231 від 12.10.2016 року відповідач просив позивача оформити належним чином виправлення в листку тимчасової непрацездатності АСГ № 501040 від 22.08.2016 року для його оплати, однак до 07.11.2016 року позивач на роботі не зявлявся і доказів надання підприємству належно оформленого лікарняного листа не подав, внаслідок чого йому, замість соціальної допомоги по тимчасовій непрацездатності, нараховувалась заробітна плата і, таким чином, в даному випадку реально права позивача порушеними не були.

ОСОБА_7 «Бадер Україна» від 28.12.2016 року, адресованим позивачу, підтверджується, що директор ТОВ «Бадер Україна» просить позивача прибути на підприємство і приступити до виконання своїх посадових обовязків. Матеріали справи містять також копії листів аналогічного змісту, датовані 12.10.2016 року, 09.11.2016 року, 14.11.2016 року, 15.11.2016 року, 16.11.2016 року, 17.11.2016 року, 18.11.2016 року, 24.11.2016 року, 25.11.2016 року, 28.11.2016 року, 30.11.2016 року, 02.12.2016 року та 08.12.2016 року.

Як стверджується матеріалами справи, сторонами в судовому засіданні у суді першої інстанції визнано, що головний бухгалтер ОСОБА_7 "Бадер Україна" у лютому 2017 року по телефону повідомив позивача про неможливість його звільнити згідно поданої останнім заяви від 21.12.2016 року з 21.12.2016 року і запропонував позивачу прибути для надання пояснень про причини його відсутності на роботі та належного оформлення звільнення. ОСОБА_7 «Бадер Україна» №32 від 21.07.2017 року, адресованим позивачу, підтверджується, що керівництво товариства інформує позивача про неможливість його звільнити згідно поданої ним заяви та в черговий раз повідомляє про необхідність невідкладно приступити до виконання своїх трудових обов'язків або у встановленому порядку подати нову заяву про звільнення.

10.01.2018 року наказом по ОСОБА_7 «Бадер Україна» позивача звільнено з посади начальника юридичного відділу відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 22.05.2013 року у справі № 6-34цс13 та від 31.10.2012 року у справі № 6-120цс12, до уваги прийматися не можуть, оскільки суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що суттєву відмінність фактичних обставин даної справи зі згаданими справами, які перебували в провадженні Верховного Суду України.

Зокрема, у даній справі роботодавець не змінював заявлених позивачем правових підстав звільнення, працівник звільнений не був, а роботодавець вживав не заборонених законодавством належних та розумних заходів для звільнення працівника, письмово та засобами телефонного зв'язку рекомендуючи йому зазначити іншу (не зворотню) дату бажаного звільнення та обґрунтувати обрану працівником підставу звільнення. Позивач не був позбавлений юридичної чи фактичної можливості наполягати на своєму звільненні із вказаної ним підстави, однак, з відповідної дати, яка б дозволила роботодавцю саме у день звільнення провести розрахунок із працівником та видати йому трудову книжку. Однак, позивач такою можливістю не скористався, після подання заяви про звільнення впродовж понад одного року продовжував перебувати у штаті підприємства на відповідній посаді із зарахуванням відповідного трудового стажу та нарахуванням за весь період компенсації за невикористану відпустку відповідно до законодавства.

За період часу від подання заяви про звільнення до його фактичного звільнення з підстави, передбаченої п. 4 ст. 40 КЗпП України, впродовж понад року позивач звільненим не був, не був переведений на іншу роботу, розмір заробітної плати йому також не зменшувався.

Станом на дату ухвалення судом оскаржуваного рішення (16.03.2018 року) позивач вже був звільнений відповідачем з роботи (ще 10.01.2018 року) і це звільнення ним було оскаржено в судовому порядку.

Таким чином, бажання позивача звільнитися з роботи у відповідача на дату ухвалення оскаржуваного рішення вже було реалізованим, але це звільнення було проведено з іншим формулюванням, ніж цього бажав позивач.

Відтак, на час ухвалення оскаржуваного рішення позовна вимога про звільнення позивача з роботи втратила свою актуальність, оскільки законодавство не передбачає можливості повторного звільнення працівника з роботи (незалежно від підстави) - до його фактичного поновлення на роботі.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що позивач вправі захистити свої порушені або оспорювані права та інтереси шляхом предявлення позовної вимоги про зміну формулювання причин звільнення (ст. 235 КЗпП України), однак у даній справі такої позовної вимоги позивач не заявляв (позовних вимог не змінював).

За тієї обставини, що судом ще не ухвалено рішення по спору про правомірність звільнення відповідачем позивача 10.01.2018 року по п.4 ст. 40 КЗпП України, задоволення судом позовної вимоги про звільнення позивача з роботи на підставі його заяви, датованої 21.12.2016 року (а.с. 13), було б фактичним вирішенням спору з приводу правомірності його звільнення 10.01.2018 року по п.4 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи вище наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 27 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді: