Дата документу 05.09.2018
Справа № 334/8235/17
Провадження № 2/334/1685/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Козлової Н.Ю.,

при секретарі Манюхіні О.О.,

за участю представників позивача та відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи: ТОВ «Місто для людей Запоріжжя», орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про вселення та зміну договору найму житлового приміщення

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням вказавши в позові, що його колишня невістка з малолітньою дитиною, переїхали проживати за адресою АДРЕСА_4 та з січня 2017 року не проживають у спірному житлі, тому вони є такими, що втратили право користування житлом.

До початку судового розгляду по суті, відповідачка ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 в якому просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_3 шляхом вселення її разом з дитиною в дану квартиру. Також просить суд змінити договір найму квартири АДРЕСА_1, виділивши їй та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у користування кімнату №5 площею 15,8 кв.м., а відповідачам, ОСОБА_3, ОСОБА_6, кімнату №4 площею 18,7 кв.м. Підсобні приміщення (кухню площею 7,9 кв.м., коридор площею 1,9 кв.м., прихожу площею 21,7 кв.м.) залишити в загальному користуванні. При цьому посилається на те, що вона з дитиною її колишній чоловік ОСОБА_6 та свекор ОСОБА_3 який є квартиронаймачем зареєстровані за місцем проживання у вказаній квартирі. Разом з тим, відповідачі не допускають її з дитиною в квартиру, чим порушує їх житлові права.

Представником позивача ОСОБА_3 11.04.2018 року надано відзив на зустрічний позов з додатками.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити з підстав викладених у ньому та відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення первісного позову та просили задовольнити зустрічний позов з підстав, викладених у ньому.

В судовому засіданні представники третьої особи ТОВ «Місто для людей» просила суд ухвалити рішення на розсуд суду.

В судовому засіданні представники третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району заперечувала щодо визнання неповнолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою, зустрічний позов підтримує в повному обсязі та просить захистити житлові права малолітньої дитини.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, представників третіх осіб та свідків, які були допитані в ході судового розгляду, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Відповідно до частини 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за наявності двох умов: по-перше, не проживання у спірному житловому приміщенні на час звернення до суду понад шість місяців, по-друге, таке не проживання має бути без поважних причин.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Із матеріалів справи вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані позивач ОСОБА_3, його син - ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Основним квартиронаймачем квартири за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 .

Згідно актів, які склали сусіди - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають в АДРЕСА_3 (а.с.7-9).

Із пояснень свідків ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які були допитані в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_5 з січня 2017 року зібравши свої речі виїхали зі спірної квартири через сімейні сварки та подальшого розлучення.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_4 змушена була покинути спірну квартиру, оскільки у ОСОБА_6 склались стосунки з іншою жінкою, та він створив такі умови, при яких неможливо стало проживати в одній квартирі. Тобто, він фактично прогнав ОСОБА_4 з квартири та заборонив їй взагалі приходити туди. Він змінив замки в квартирі, тому повернутися ОСОБА_4 разом з дитиною не надається можливим. На теперішній час проживати ОСОБА_4 разом з дитиною не має де. Вона проживає в квартирі своїх батьків, але бажає повернутися у спірну квартиру.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачка за первісним позовом ОСОБА_4 разом зі своєю дитиною на законних підставах зареєстрована в спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 та ніколи не втрачала до неї інтересу, а її відсутність викликана поважними причинами, оскільки відповідачку змусили не проживати постійно з квартири.

Враховуючи зазначене, з урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що на час його звернення до суду, відповідачка не мешкала в спірній квартирі більш, ніж шість місяців без поважних причин, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, позивач посилається, як на підставу своїх вимог на ст. 104 ЖК Української РСР відповідно до якої член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Правила, встановлені частиною першою цієї статті, не поширюються на жилі приміщення в будинках підприємств, установ, організацій найважливіших галузей народного господарства (частина перша статті 114), крім випадків, коли наймач одержав приміщення не у зв'язку з трудовими відносинами або коли наймодавець втратив право на його виселення, а також на приміщення в будинках колгоспів.

В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що відповідно до ст. 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

Як зазначено в ст. 63 цього ж Кодексу, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Частиною 7 статті 8 ЦПК України передбачено, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Як зазначено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно ст.103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

За ст. 62 ЖК України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Загальні принципи зобовязального права (книга 5 ЦК), цивільно-правові підстави виникнення, зміни і припинення правовідношення застосовуються також і до житлових відносин, що виникають на підставі договору найму жилого приміщення державного та комунального житлового фонду.

Тому встановлення порядку користування, запропонованого як позивачем за зустрічним позовом є неможливим, оскільки в такий спосіб порушаться житлові права сторін, тому зустрічні вимоги слід відхилити.

Керуючись ст. , 12, 13, 49, 81, 133, 141, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України ст.. 15,16 386, 391 ЦК України, ст..63,64,71,104 ЖК України, ст.. 19 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи: ТОВ «Місто для людей Запоріжжя», орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про вселення та зміну договору найму житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 10 вересня 2018 року.

Суддя: Козлова Н. Ю.