Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2018 р.

м. Київ

справа № 755/9143/18

провадження № 2/755/4396/2018

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Ламбуцької Т.О.,

учасники розгляду:

представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2,

представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання подружжя, визнання права особистої приватної власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя, відповідно до якого просить суд: в порядку поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнати за позивачем ОСОБА_4 право власності на ? частину трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,4 кв.м.; в порядку поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на ? частину трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,4 кв.м.; здійснити розподіл судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що за час перебування у шлюбі, який було зареєстровано 07 червня 2006 року, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_3 від 18.12.2013 року сторонами було придбано у власність трикімнатну квартиру загальною площею 97,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, вартість якої встановлено на підставі звіту про оцінку майна у розмірі 3 242 700,00 грн. Однак у подальшому рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.08.2018 року шлюб між сторонами розірвано, у подружжя також виникло непорозуміння стосовно поділу спільного майна подружжя, що є підставою звернення позивача ОСОБА_4 з даним позовом до суду.

21.06.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. (Том 1 а.с. 69-71)

10.07.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва за заявою позивача ОСОБА_4 в порядку забезпечення доказів зобов'язано Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві надати до Дніпровського районного суду м. Києва належним чином засвідчену копію реєстраційної справи щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,4 кв.м. (Свідоцтво про право власності на квартиру НОМЕР_3 від 18.12.2013 року, видане Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві на ім'я ОСОБА_2.) (Том 1 а.с. 96-98)

07.09.2018 року на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2018 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві надано суду копію реєстраційної справи № 4544402 щодо квартири АДРЕСА_1. (Том 1 а.с.128-189)

29.08.2018 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_4, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, просить в позові відмовити, вказуючи на те, що спірна квартира є особистою власністю відповідача ОСОБА_2, оскільки квартира придбавалася не в інтересах сім'ї, а під час окремого проживання сторін, у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин у 2013 року, виключно у власних інтересах відповідача ОСОБА_2 та за кошти, які належали їй особисто, оскільки такі кошти відповідач позичила у своєї матері ОСОБА_6 та у ОСОБА_7 (Том 1 а.с. 191-193)

20.09.2018 року представником позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 до суду подано відповідь на відзив відповідача ОСОБА_2, відповідно до якого позивач заперечує проти припинення шлюбних відносин відповідачем ОСОБА_2 01.05.2013 року, оскільки у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась донька, ОСОБА_8, сім'я існувала до червня 2018 року, до моменту, поки відповідач повідомила позивачу про існування рішення суду про розірвання шлюбу, про існування якого позивач не був обізнаним, а також повідомила про те, що спірна квартира належить виключно відповідачу, та вона має намір її продати, у зв'язку з потребою у грошових коштах. Позивач підтвердив, що спірна квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу та за спільні кошти подружжя, позивач увесь період часу працював, отримував та повертав кредитні кошти в банку. Спочатку в період шлюбу подружжя за спільні кошти та за матеріальної допомоги матері позивача придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Однак у 2009 році проти відповідача було порушено кримінальну справу за злочини, пов'язані з торгівлею людьми, відповідач була засуджена. З метою уникнення арешту на квартиру та її конфіскації, 09.10.2009 року подружжям було підписано договір дарування квартири на матір відповідача ОСОБА_6, однак фактично володіти квартирою продовжували позивач та відповідач. Оскільки послуги адвокатів, а також інші питання, пов'язані з кримінальною справою проти відповідача ОСОБА_2, потребували великих витрат, подружжям було прийнято рішення про продаж квартири за адресою: АДРЕСА_2. Кошти від продажу квартири здебільшого були витрачені на відшкодування витрат, пов'язаних з кримінальним провадженням проти відповідача, а за іншу частину коштів та спільні кошти позивача та його матері було придбано спірну квартиру. (Том 2 а.с. 76-82)

24.09.2018 року відповідачем ОСОБА_2 до суду подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до яких відповідачем підтримано та доповнено свою правову позицію щодо заперечення проти позову, викладені у змісті відзиву на позовну заяву. (Том 2 а.с. 183-187)

29.08.2018 року у строк для подання відзиву відповідачем ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просить суд встановити факт окремого (роздільного) проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 при фактичному припиненні шлюбу та шлюбних відносин і не ведення спільного господарства з 01.05.2013 року по 03.08.2015 року; визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 52,8 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_2; здійснити розподіл судових витрат. (Том 1 а.с. 199-203)

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що сторони перебувають у шлюбі з 05.11.2004 року, який розірвано за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року. Рішенням суду від 03.08.2015 року встановлено, що сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинено з 2013 року. Позивач за зустрічним позовом вказує на той факт, що шлюбні відносини з відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 припинено з 01 травня 2013 року по дату розірвання шлюбу, сторони не вели спільне господарство, не підтримували шлюбних відносин, мали окремий бюджет, стосунки між сторонами були напруженими, що можуть підтвердити свідки. 07.08.2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія з управління активами «ВАЛПРИМ» було укладено договір купівлі-продажу облігацій № БВ-145/13-1, які є підставою для набуття майнових прав на спірний об'єкт нерухомого майна. 08.08.2013 року на виконання умов договору купівлі-продажу облігацій № БВ-145/13-1 ОСОБА_2 було перераховано кошти в сумі 1 017 050,18 грн. В подальшому 18.12.2013 року Реєстраційною службою ГУЮ у м. Києві за ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності на спірну квартиру. Часину сплачених коштів за спірну квартиру, а саме: 800 000,00 грн. 07.08.2013 року ОСОБА_2 було позичено її матір'ю ОСОБА_6, яка, в свою чергу їх отримала від продажу квартири, іншу частину коштів у сумі 220 00,00 грн. було позичено у ОСОБА_7 Станом на день звернення з даним зустрічним позовом до суду боргові зобов'язання за вказаними договорами позики ОСОБА_2 не виконано. Таким чином, попри те, що спірна квартира була придбана під час зареєстрованого шлюбу сторін спірних правовідносин, вона була придбана виключно за особисті кошти позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, які їй були надані в борг, тому ОСОБА_2 вважає спірну квартиру своєю особистою приватною власністю, що є предметом спору за зустрічним позовом. (Том 1 а.с. 199-203)

20.09.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання подружжя, визнання права особистої приватної власності та об'єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання подружжя, визнання права особистої приватної власності в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. (Том 2 а.с. 131-133)

20.09.2018 року представником позивача з первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1 до суду подано відзив на зустрічну позовну заяву, яким заперечує проти зустрічного позову в повному обсязі, просить у позові відмовити з підстав, аналогічних наведеним у відповіді на відзив відповідача ОСОБА_2 на первісну позовну заяву. (Том 2 а.с. 1-8)

24.09.2018 року позивачем за зустрічним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 до суду подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, яким заперечує проти первісного позову та підтримує зустрічний позов з підстав, аналогічних наведеним у запереченнях на відповідь на відзив відповідача ОСОБА_2 на первісну позовну заяву. (Том 2 а.с. 167-171)

01.10.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання та цивільну справу призначено до судового розгляд по суті з повідомленням учасників справи про день, час та місце проведення судового засідання; у якості забезпечення доказів за заявою відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 постановлено викликати в судове засідання та допитати в якості свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_7 (Том 2 а.с. )

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі з підстав, що містить зміст первісної позовної заяви та зміст відповіді на відзив на первісний позов (Том 2 а.с. 76-82), проти зустрічного позову заперечувала в повному обсязі з підстав, що містить поданий нею відзив на зустрічну позовну заяву, а також просила застосувати до зустрічних вимог наслідки спливу строку позовної давності, про що надала заяву. (Том 2 а.с. 1-8; Том 2 а.с. 164-166)

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні проти первісного позову заперечував в повному обсязі з підстав, що містять відзив та заперечення на первісну позовну заяву (Том 1 а.с. 191-193; Том 2 а.с. 183-187), зустрічний позов підтримала з підстав, що містить зміст зустрічної позовної заяви.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти первісного позову заперечував в повному обсязі з підстав, що містять відзив та заперечення на первісну позовну заяву (Том 1 а.с. 191-193; Том 2 а.с. 183-187), зустрічний позов підтримав з підстав, що містить зміст зустрічної позовної заяви та пояснення, надані його довірителем ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Вислухавши пояснення представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1, відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Судом встановлено, що 05.11.2004 року між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції від 07.06.2006 року, актовий запис 866. (Том 1 а.с. 14)

Від зареєстрованого шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мають трьох малолітніх дітей: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 (Том 1 а.с. 213), що також підтверджено сторонами спірних правовідносин.

09.10.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гриценко С.М. було посвідчено Договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (Том 2 а.с. 10)

29.07.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким мати ОСОБА_2 - ОСОБА_6 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_2, за 799 300,00 грн., що підтверджено довідкою від 22.08.2018 року № 407/01-16, виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. (Том 1 а.с. 217-219)

07.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальності «Компанія з управління активами «ВАЛПРИМ» та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу облігацій № 145/13-1, відповідно до п. 2.1, 3.2 якого продавець зобов'язався передати у власність покупця, а покупець на умовах цього Договору зобов'язався прийняти та оплатити Лот облігацій, характеристика якого наведена в пункті 2.2 цього Договору. Сума Договору на момент його укладення складає 1 017 050,80 грн. без ПДВ і відповідає ціні лоту, що визначена у п. 3.3 цього Договору. (Том 1 а.с. 131-137)

За даними Розділу 18 Договору № 145/13-1 від 07.08.2013 року цей Договір підписано представником продавця ТОВ «КУА «ВАЛПРИМ» та покупцем ОСОБА_2, та Розділ Договору містить власноручний підпис та розписку ОСОБА_4, відповідно до якої останній не заперечує проти прийняття у власність та оплати його дружиною Лоту облігацій на умовах, викладених в цьому Договорі. (Том 1 а.с. 137)

07.08.2013 року між Приватним акціонерним товариством «НЕО ВІТА» та ОСОБА_2 укладено Договір про участь у будівництві об'єкту нерухомості № Б-0705/9/473, відповідно до п. 2.1 якого Товариство бронює за інвестором об'єкт (трикімнатну квартиру загальною площею 97,4 кв.м. по АДРЕСА_1) та зобов'язується передати інвестору у власність об'єкт в об'єкті будівництва шляхом погашення лота інвестора, а інвестор зобов'язується в порядку та строки, визначені цим Договором та Проспектом емісії, набути право власності на лот та пред'явити Товариству лот до погашення, кількість облігацій якого буде визначена відповідно до п. 3.3 цього Договору. (Том 1 а.с. 158-163; 164; 165)

За даними Розділу 12 Договору № Б-0705/9/473 від 07.08.2013 року цей Договір підписано представником ПрАТ «НЕО ВІТА» та інвестором ОСОБА_2, та Розділ Договору містить власноручний підпис та розписку ОСОБА_4, відповідно до якої останній не заперечує проти прийняття у власність та оплати його дружиною Лоту облігацій на умовах, викладених в цьому Договорі. (Том 1 а.с. 163)

Згідно Довідки від 24.09.2013 року № 2409/25, складеної ТОВ «КУА «ВАЛПРИМ» за Договором купівлі-продажу облігацій № БВ-145/13-1 від 07.08.2013 року ОСОБА_2 сплатила 1 017 050,80 грн. (Том 1 а.с. 170; 214)

В погашення Пакету облігацій, емітованих ПрАТ «НЕО ВІТА», що підтверджено Актом про пред'явлення облігацій до погашення № 0705/473 від 10.10.2013 року, ПрАТ «НЕО ВІТА» передало, а інвестор ОСОБА_2 прийняла згідно Акту прийому-передачі квартири від 10.10.2013 року квартиру АДРЕСА_1 (Том 1 а.с. 166; 167; 168; 169)

На підставі Свідоцтва про право власності від 18.12.2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 9208610 від 18.12.2013 року. (Том1 а.с. 131-132; 133; 135; 138-141)

03.08.2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 05.11.2004 року Міським відділом РАЦС Херсонського обласного управління юстиції, актовий запис № 866, - розірвано. (Том 1 а.с. 213)

Згідно даних трудової книжки серії НОМЕР_4 та податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 у період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_2 був працевлаштованим, отримував заробітну плату та сплачував податки як фізична особа-підприємець. (Том 2 а.с. 27-71)

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 90 Цивільного процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 показала, що вона є подругою відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, з якою познайомилась на початку літа 2013 року при вирішенні робочих питань. Зі слів ОСОБА_2 свідку відомо, що вона самотужки утримувала сім'ю, шукала житло для проживання, позичала кошти на придбання квартири по АДРЕСА_1, її чоловік позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 вимагав кошти, матеріально не забезпечував сім'ю, застосовував фізичне насильство відносно ОСОБА_2 Однак свідок не була присутньою ні при отриманні ОСОБА_2 коштів у борг, ні при придбанні спірної квартири.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 показала, що вона є подругою відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, з якою знайомі більше 15 років, дружили сім'ями. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4, будучи у шлюбі з ОСОБА_2, сім'ю не забезпечував, не мав постійного місця роботи із регулярним достатнім доходом, не намагався знайти більш оплачувану роботу, тому ОСОБА_2 вимушена була працювати і здавати в оренду квартиру по АДРЕСА_2, однак свідок не обізнана щодо того, кому належала ця квартира. Крім того свідок повідомила, що зі слів ОСОБА_2 остання за власні кошти придбала квартиру на АДРЕСА_2, позичала кошти у своєї матері на придбання спірної квартири по АДРЕСА_1 однак свідок не була присутньою при придбанні ОСОБА_2 спірної квартири.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 показала, що вона є матір'ю відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, підтвердила, що суперечки в сім'ї доньки розпочались через малозабезпеченість, оскільки сім'ю утримувала донька ОСОБА_2, а зять ОСОБА_4, який спочатку працював банщиком, надалі не мав постійного місця роботи та регулярного, достатнього заробітку, а потім з'ясувались обставини про наявність у ОСОБА_4 іншої сім'ї. Крім того свідок повідомила, що квартира на АДРЕСА_2 належала обом з подружжя, та за їх спільним рішенням ця квартира була подарована свідку ОСОБА_6 у 2007 чи у 2008 році. Свідок жила в цій квартири, однак не була в ній зареєстрована. У подальшому свідком квартира по АДРЕСА_2 була продана, а кошти від продажу у розмірі 800 000,00 грн. були позичені доньці ОСОБА_2, про що остання написала боргову розписку, однак кошти не повернула.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка батько відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_11 показав, що коли у подружжя народилась перша дитина повстало питання про придбання власного житла. Спільними зусиллями, зокрема, за власні збереження ОСОБА_2, яка займалась бізнесом по продажу речей, а також за кошти, отримані свідком ОСОБА_11 від продажу належної йому квартири в Херсоні, докази відчуження якої у свідка відсутні, була придбана квартира по АДРЕСА_2, право власності на яку було зареєстровано на обох з подружжя. Однак зять ОСОБА_4 коштів на придбання як квартири по АДРЕСА_2 так і квартири по АДРЕСА_1 не надавав, оскільки не мав постійного місця роботи та регулярного доходу, брав кошти для особистих потреб лише у доньки свідка ОСОБА_2, жив за її рахунок, а згодом з'ясувалось, що у ОСОБА_4 є інша сім'я і син від іншої жінки. Крім того свідком повідомлено, що квартира по АДРЕСА_2 приблизно у 2010 році за спільним бажанням доньки та зятя була подарована дружині свідка - ОСОБА_6 Кошти для придбання спірної квартири донька свідка ОСОБА_2 отримала від своєї матері дружини свідка ОСОБА_6 за наслідком продажу останньою квартири по АДРЕСА_2, іншу частину коштів ОСОБА_2 було позичено у знайомого ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_7, який заявлений стороною відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, попри обов'язок останньої забезпечити явку в судове засідання всіх заявлених свідків, в судове засідання не з'явився, жодного доказу поважності причини неявки свідка в засідання суду надано не було.

Відповідно до положень статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, приймаючи до уваги, суд критично оцінює показання свідків, оскільки свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 перебувають у дружніх відносинах, а свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_11 - у родинних відносинах із відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2, яка є зацікавленою стороною по справі, та факти, зазначені свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_9, як щодо матеріального забезпечення сім'ї ОСОБА_2 так і щодо придбання квартири по АДРЕСА_2 та квартири по АДРЕСА_1 свідкам відомі лише зі слів їхньої подруги сторони по справі - ОСОБА_2, тобто джерелом обізнаності свідків щодо зазначених ними в судовому засіданні обставин є факти, повідомлені їхньою подругою, стороною по справі ОСОБА_2 Крім того, показання свідка ОСОБА_6 містять суперечливі дані щодо часу події дарування їй сторонами спірних правовідносин квартири по АДРЕСА_2, а також містять суперечливі дані щодо часу надання свідком у позику коштів ОСОБА_2 Крім того, показання свідка ОСОБА_11 щодо придбання подружжям першої квартири по АДРЕСА_2 за спільні кошти ОСОБА_2 та її батьків ОСОБА_16, ОСОБА_6, отримані останніми від продажу квартири в м. Херсоні, - не підтверджено свідком належними та допустимими доказами.

Разом з тим, судом ураховано, що ані відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 ані її уповноваженим представником ОСОБА_3 при допиті заявлених ними свідків не було поставлено жодного запитання свідкам для встановлення фактичних обставин справи в частині позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту окремого (роздільного) проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 при фактичному припиненні шлюбу та шлюбних відносин і неведення спільного господарства з 01.05.2013 року по 03.08.2015 року. При допиті свідків питання стосувались лише встановлення джерела походження грошових коштів для придбання спірної квартири АДРЕСА_1

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 78, ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Так, представником позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_17 - ОСОБА_1 до письмових заперечень по суті об'єднаного позову у якості доказів по справі долучено письмові заяви ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 від 18.09.2018 року, адресовані Дарницькому районному суду м. Києва, справжність підпису яких на письмових заявах посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавринович О.Л., та нотаріусом не посвідчено справжність фактів, викладених у заявах. (Том 2 а.с. 13-14; 15-16; 17-18)

Разом з тим, надавши оцінку, суд не приймає нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 від 18.09.2018 року в якості доказів по справі на підтвердження або спростування фактів, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення даного об'єднаного спору, оскільки дані особи не були допитані в судовому засіданні в якості свідків із дотриманням процесуального порядку допиту свідків, та про допит вказаних осіб не було заявлено учасниками справи під час проведення підготовчого засідання, суду невідомо джерело обізнаності осіб про факти зазначені ними у заявах від 18.09.2018 року, тому дані заяви не можуть належати до доказової бази в розрізі даного спору, з огляду на відсутність в них ознак допустимості та достовірності доказів по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв'язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. (ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України)

При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України).

Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно Звіту про оцінку майна № 117-4/18, складеного ТОВ «ЦОВ «Парето» від 08.06.2018 року, ринкова вартість об'єкта оцінки, квартири АДРЕСА_1, становить 3 242 700,00 грн. (Том 1 а.с. 26-66)

Як убачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом ОСОБА_4 просить суд: в порядку поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнати за позивачем ОСОБА_4 право власності на ? частину трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,4 кв.м.; в порядку поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на ? частину трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,4 кв.м., що набуто сторонами за час зареєстрованого шлюбу та, відповідно, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тому підлягає розподілу в розрізі даного спору.

Разом з тим, предметом спору за зустрічним позовом є вимоги позивача ОСОБА_2 про встановлення факту окремого (роздільного) проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 при фактичному припиненні шлюбу та шлюбних відносин і не ведення спільного господарства з 01.05.2013 року по 03.08.2015 року; а також ОСОБА_2 просить суд визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,4 кв.м., житловою площею 52,8 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_2, вказуючи на те, що спірну квартиру було придбано позивачем ОСОБА_2 у період окремого проживання з відповідачем та за особисті кошти позивача ОСОБА_2, які їй були надані в борг її матір'ю ОСОБА_6 у розмірі 799 300,00 грн., після продажу останньою належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_2, а також надані у борг знайомим ОСОБА_7 у розмірі 220 000,00 грн., тому позивач вважає спірну квартиру своєю особистою приватною власністю, ураховуючи, що боргові зобов'язання позивачем не виконано.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення представника позивача за первісним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1, заперечення сторони відповідача за первісним позовом ОСОБА_22 та її представника ОСОБА_3, керуючись законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для здійснення заявленого позивачем поділу спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем ОСОБА_4 права власності та виділення відповідачу ОСОБА_2 у власність по ? частині кожному трикімнатної квартири, загальною площею 97,4 кв.м., що розраташована за адресою: АДРЕСА_1, - оскільки судом встановлено, що спірна кварира була придбана сторонами спірних правовідносин за час тривалого подружнього життя, шляхом укладення договорів щодо придбання Лоту облігацій, участі у будівництві об'єкту спірної нерухомсті від 07.08.2013 року, у підписанні та укладенні яких приймали участь обидві сторони даного спору, зокрема, відповідачем ОСОБА_2 Договори підписані як покупцем, а позивачем ОСОБА_4 у Договорах надано письмову згоду на прийняття у власніть і оплату його дружиною ОСОБА_2 Лоту облігацій на подальше набуття у власність спірної квартири на умовах, викладених у цих Договорах (Том 1 а.с. 157; 163), та в матеріалах справи відсутні будь-які докази на спростування факту придбання спірного нерухомого майна за спільні кошти подружжя або докази на підтвердження факту придбання квартири за особисті кошти відповідача ОСОБА_2, тому квартиру, набуту за цими Договорами, суд визнає спільною сумісною власністю сторін спірних правовідносин. Та з огляду на вимогу позивача про поділ майна-об'єкта права спільної сумісної власності подружжя, що є безумовним правом позивача як співвласника цього майна, такий поділ суд визнає правомірним та допустимим з урахуванням презумпції рівності часток, якій відповідає заявлена вимога позивача ОСОБА_4 в розрізі даного спору.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В частині зустрічного позову ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання подружжя та визнання права особистої приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно положення ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування або набуті подружжям за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об'єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об'єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у Постанові від 07 лютого 2018 року, Справа 654/5243/14-ц.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача ОСОБА_2 в частині зустрічного позову про встановлення факту окремого (роздільного) проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 при фактичному припиненні шлюбу та шлюбних відносин і неведення спільного господарства у період з 01.05.2013 року по 03.08.2015 року, - оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження цього факту, та стороною позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 не було здійснено жодних дій по забезпеченню таких доказів як у позасудовому порядку так і під час судового розгляду справи, ураховуючи також те, що під час допиту заявлених стороною ОСОБА_2 свідків останньою не було поставлено жодного питання свідкам про встановлення обставин факту окремого проживання сторін даного спору, а свідком ОСОБА_23 під час дачі вільних показань у судовому засіданні було зазначено, що попри розлади у стосунках, подружжя прийняло рішення не припиняти шлюбні відносини у зв'язку із вагітністю ОСОБА_2, яка ІНФОРМАЦІЯ_5 народила третю дитину, тому за спільним рішенням подружжя було придбано спірну квартиру.

Крім того, відповідно до ч. 5, 7 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Таким чином, суд не приймає до уваги в якості беззаперечного доказу обставини про припинення сімейно-шлюбних відносин подружжя з 2013 року, зазначені в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року по справі № 755/12611/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу (Том 1 а.с. 213), оскільки справу було розглянуто у відсутності як сторони позивача ОСОБА_2 так і сторони відповідача ОСОБА_4, на підставі обставин, зазначених позивачем ОСОБА_2 у позовній заяві, ураховуючи, що позовна заява не є доказом у розумінні статті 76 ЦПК України, тому правова оцінка факту припинення сімейно-шлюбних відносин подружжя з 2013 року, який не був предметом доказування в межах справи № 755/12611/15-ц, відповідно, не є обов'язковим для суду в розрізі даного спору, а будь-які інші докази на підтвердження заявленого ОСОБА_2 факту - в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Договір вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку а стосується предмета, який має невисоку вартість. (ч. 1 ст. 31 Цивільного кодексу України)

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. (Постанова Верховного Суду України від 14.09.2016 року, Справа № 6-539цс16)

Разом тим, суд визнає необґрунтованою вимогу позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2, як придбану у період окремого проживання з відповідачем та за особисті кошти позивача ОСОБА_2, які їй були надані в борг, - оскільки попри недоведеність позивачем ОСОБА_2 факту окремого проживання в розрізі даного спору, судом встановлено, що спірна кварира була придбана сторонами спірних правовідносин у період зареєстрованого шлюбу за час тривалого подружнього життя, шляхом укладення договорів щодо придбання Лоту облігацій, участі у будівництві об'єкту спірної нерухомсті від 07.08.2013 року, у підписанні та укладенні яких приймали участь обидві сторони даного спору; до укладення Договорів та придбання спірної квартири подружжя проживали разом у АДРЕСА_2, яка належала обом з подружжя, що підтверджено останніми під час судового розгляду справи, у подальшому проживали в орендованій квартирі та разом із рідними, здійснюючи накопичення коштів на придбання власного майна, що встановлено даним рішенням суду при визначенні режиму спірного нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя для його поділу за первісним позовом ОСОБА_4

Разом з тим слід зауважити, що задля визнання майна особистою власністю подружжя, таке майно має бути придбаним одним із подружжя під час перебування у шлюбі за рахунок особистих коштів, які є об'єктом роздільної власності подружжя. Таким чином право роздільної власності подружжя виникає шляхом трансформації одного об'єкта цієї власності в інший.

Однак суд не приймає до уваги твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про придбання нею спірної квартири за кошти, отримані нею у позику від матері ОСОБА_6 у розмірі 800 000,00 грн. та від знайомого ОСОБА_7 у розмірі 220 000,00 грн., оскільки стороною позивача на стадії забезпечення доказів по справі не було надано доказів укладення таких договорів позики та не було заявлено клопотання про витребування судом таких доказів у разі їх наявності. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що укладення одним із подружжя договору позики для інвестування будівництва спірної квартири - не є доказом набуття цим подружжям позичених коштів в особисту власність, оскільки договір позики є двостороннім правочином, має зобов'язальний характер, як укладений в період перебування сторін спірних правовідносин у зареєстрованому шлюбі, та потребує письмової згоди іншого з подружжя на його укладення, оскільки такий договір виходить за межі дрібного побутового з огляду на суму позики.

Кім того, відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до положення статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із чч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 22 лютого 2017 року, Справа № 6-17цс17).

Разом з тим, суд дійшов висновку, що із позовом про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, як такої, що придбана у період окремого проживання подружжя та за особисті кошти, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 до суду звернулась поза межами трирічного строку позовної давності, визначеного для даної категорії позовів, оскільки спірна квартира набута у власність подружжя 18.12.2013 року у період проживання сторін спірних правовідносин у зареєстрованому шлюбі, тому позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 знала та/або могла знати про режим майна, придбаного у шлюбі, та попри складні сімейні відносини, на які в судовому засіданні неодноразово наголошувала позивач, остання не зверталась в межах строку позовної давності із вимогами про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру, а звернулась до суду лише 29.08.2018 року після ініціювання відповідачем ОСОБА_4 позову про поділ спільного майна подружжя, тому суд вважає правомірним застосування наслідків спливу строків позовної давності, заявлених стороною відповідача за зустрічним позовом (Том 2 а.с. 164-166). При цьому факт звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про поділ майна подружжя не є фактом порушення цивільного права позивача ОСОБА_2, про який, за твердженнями позивача, остання не знала й саме із цієї причини не зверталась про захист права до суду, а тому наявність такого факту суд визнає недостатнім для переривання строку позовної давності, клопотання про поновлення якого не заявлено позивачем в розрізі спору за зустрічним позовом.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, підлягає до задоволення в повному обсязі.

При цьому зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання подружжя, визнання права особистої приватної власності, суд визнає необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення первісного позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 5 286,00 грн.

Разом з тим, ураховуючи відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, - відсутні правові підстави для розподілу судових витрат, що покладаються у такому випадку на позивача за зустрічним позовом, яку у встановленому законом порядку не звільнено від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», ст. ст. 3, 31, 364, 368 - 370, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнати за позивачем ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) право власності на ? частину трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,4 кв.м.

В порядку поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнати за відповідачем ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) право власності на ? частину трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 5 286,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання подружжя, визнання права особистої приватної власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 16 жовтня 2018 року.

Суддя: В.І. Галаган