Справа № 462/1287/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/783/5378/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Бойко С.І., Крайник Н.П.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ "Львівський Жиркомбінат" про визнання дій відповідача незаконними, зобовязання відповідача прийняти його на роботу, стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку та компенсації за час вимушеного прогулу, визнання посадової інструкції не відповідаючої діючому законодавству та стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

16 березня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, позовні вимоги якого збільшував під час розгляду справи, в остаточному варіанті просив: признати дії ПАТ "Львівський Жиркомбинат" не відповідними вимогам чинного законодавства; зобовязати ПАТ "Львівський Жиркомбинат" прийняти його на роботу з 17.12.2015 року до 01.06.2017 року з внесенням відповідного запису у трудову книжку; стягнути з ПАТ "Львівський Жиркомбинат" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.12.2015 року до 01.06.2017 року, з урахуванням компенсації - порядок 145.; стягнути з ПАТ " Львівський Жиркомбинат" за Постановою КМУ "Про затвердження Порядку розрахунку середньої заробітної плати" від 08.02.1995року № 100 з 01.06.2017 року у відповідності ст. 117 КЗпП України компенсацію; визнати посадову інструкцію від 26.05.2015 року інженера-електроніка ПАТ "Львівський Жиркомбинат" невідповідною діючому трудовому законодавству України, яка порушує конституційне право людини на труд, примушує до рабської праці - не оплачуваної праці - що по суті є злочином: примус до виконання виробничих завдань підкора майстру, - примушує виконувати роботи за іншими спіціальностями інженера АСУП, інженера електромеханіка, інженера механіка, інженера КВПіА, - забороняє отримувати кваліфікаційні навики; стягнути з ПАТ "Львівський Жиркомбинат" на його користь моральну шкоду за формулою N * 50 грн. /де N це кількість днів, включно до дня повної виплати йому належних сум/.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він направленням Львівського міського центру зайнятості від 11.12.2015 року №0035024 звернувся до відповідача про прийом на роботу, надавши чисту незаповнену трудову книжку, резюме та заяву від 11 грудня 2015 року. Відповідач відмовив йому в прийнятті на роботу в звязку з відсутністю трудової книжки. Вважає, що йому безпідставно та необґрунтовано відмовлено у прийнятті на роботу, чим порушено вимоги ст.22 КЗпП України. Зазначає, що йому відмовлено в наданні трудової книжки на попередньому місці праці, про що ним подано повідомлення про злочин до прокуратури та відкрито кримінальне провадження.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 20 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права при неповному встановленні обставин, що мають значення для справи. Звертає увагу, що йому відповідачем було безпідставно та необгрунтовано відмовлено у прийнятті на роботу, чим порушено ст.22 КЗпП України. В апеляційній скарзі просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 20 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення його позову в повному обсязі.

14 лютого 2018 року від ПАТ "Львівський Жиркомбінат" надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2017 року. Вважає доводи апеляційної скарги необгрунтованими, та такими, що суперечать вимогам матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що претендент на посаду ОСОБА_3 не володів необхідними знаннями, не відповідав кваліфікаційним вимогам, йому у працевлаштуванні було відмовлено. Також зазначає, що посадова інструкція є внутрішнім документом підприємства, що регламентує кваліфікаційні вимоги до працівника в виробничому процесі, і суть цих кваліфікаційних вимог не може зводитись виключно до назви спеціальності, бо роботодавець має можливість визначати такі вимоги та посадові обов"язки, відповідно до особливостей виробничого процесу, а також поєднувати обов"язки та спеціальності, що не заборонено трудовим законодавством. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення із наступних підстав.

Відповідно до норм ЦПК України в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, ст. ст.11,59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України в чинній редакції, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з направленням Львівського міського центру зайнятості звернувся до відповідача ПАТ «Львівський Жиркомбінат» з приводу прийняття на роботу на вакантну посаду інженера-електроніка. Згідно з корінцем направлення на працевлаштування №0035024 від 11.12.2015 року позивачу відмовлено в прийнятті на роботу з причин відсутності трудової книжки.

Як вбачається з позовної заяви та не заперечується сторонами в судовому засіданні, ОСОБА_4 претендуючи на посаду інженера-електроніка надав представнику відповідача резюме, паспорт, заяву про прийняття на роботу, направлення Львівського міського центру зайнятості від 11.12.2015 року та неоформлену (незаповнену) трудову книжку.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд виходив з тих обставин, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки при відсутності у позивача належним чином заповненої трудової книжки (з відомостями про попередній стаж роботи), відповідач не мав можливості перевірити відповідність позивача вимогам посади на яку той претендував, в зв"язку з чим на законних підставах відмовив в прийнятті на роботу. Окрім цього, суд прийшов до висновку, що посадова інструкція є внутрішнім документом підприємства, що регламентує кваліфікаційні вимоги до працівника в виробничому процесі, і суть цих кваліфікаційних вимог не можна зводити виключно до назви спеціальності, бо роботодавець має можливість визначати такі вимоги та посадові обовязки, відповідно до особливостей виробничого процесу, а також поєднувати обовязки та спеціальності, що не заборонено трудовим законодавством. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що така шкода є недоведеною.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. Аналіз норм КЗпП України дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між працівниками та роботодавцями, у процесі укладання, дії та розірвання трудового договору.

Згідно з ч.1 ст.22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ч.2 ст.22 КЗпП України).

Аналіз положень ст.22 КЗпП України дає підстави суду прийти до висновку, що необґрунтованою є така відмова у прийнятті на роботу, яка мотивована посиланнями на обставини, які не відносяться до ділових якостей працівника (походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, тощо).

За умовами ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобовязаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоровя та інші документи.

Виходячи з положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 17 серпня 1993 року, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. При влаштуванні на роботу працівники зобов'язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Оскільки, позивач, який раніше працював та мав оформлену у встановленому законодавством порядку трудову книжку, таку відповідачу при прийнятті на роботу відповідно до вимог ст.24 КЗпП України не подав, останній підставно відмовив позивачу у працевлаштуванні. За таких обставин, порушень чинного законодавства при відмові в укладенні трудового договору з ОСОБА_3 не було.

Щодо вимоги позивача про визнання посадової інструкції від 26.05.2015 року інженера-електроніка ПАТ "Львівський Жиркомбинат" невідповідною діючому трудовому законодавству України, яка порушує конституційне право людини на труд, примушує до рабської праці - не оплачуваної праці - що по суті є злочином: примус до виконання виробничих завдань підкора майстру, -примушує виконувати роботи за іншими спіціальностями інженера АСУП, інженера електроміханіка, інженера механіка, інженера КВПіА, - забороняє отримувати кваліфікаційні навики, такі вимоги є безпідставними та не доведеними, оскільки посадова інструкція, що була складена за півроку до 11.12.2015 року (коли він зявився на підприємстві, для працевлаштування) є внутрішнім документом підприємства, що регламентує кваліфікаційні вимоги до працівника в виробничому процесі, і суть цих кваліфікаційних вимог не можна зводити виключно до назви спеціальності, бо роботодавець має можливість визначати такі вимоги та посадові обовязки, відповідно до особливостей виробничого процесу, а також поєднувати обовязки та спеціальності, що не заборонено трудовим законодавством та не є таким, що порушує права позивача та його законні інтереси.

Частина 1 ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним кодексом і відповідними законами України. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. У пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено та не здобуто будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач у зв"язку з незаконними діями щодо позивача завдав йому моральної шкоди.

Щодо вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, така не підлягає задоволенню, оскільки позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2018 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_5