Справа № 452/2869/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"28" вересня 2018 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі головуючого - судді Кравціва В.І.,

секретар судового засідання Макаревич Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позички фіктивним правочином,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

його представника адвоката Бобак О.Б.,

відповідача ОСОБА_2 ,

та його представника адвоката Фрусенка А.О.,

встановив:

ОСОБА_1 16 січня 2018 року пред`явив до ОСОБА_2 позов про визнання договору позики фіктивним правочином.

У обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 23.01.2013 сторони у справі, уклали договір про надання послуг, за яким за завданням і за кошти ОСОБА_2 (Замовник за договором) він, ОСОБА_3 , (Виконавець за договором) зобов`язувався організувати будівництво колиби з профільного дерев`яного брусу розміром 5м на 10м.

Пунктом 3.1 вказаного Договору передбачалось, що за надання послуг Замовник виплачує Виконавцю готівкою 65 000.00 грн., що в еквіваленті складає 8 125 доларів США (вартість 1 дол. = 8 грн.), оплату якого Замовник проводить у розмірі 50 відсотків після укладення цього договору.

Так, після укладення договору про надання послуг 23 січня 2013 року ОСОБА_2 відповідно до п. 3.1 договору, передав йому 32 000,00 грн., як оплату завдатку за надання послуг за договором щодо будівництва колиби.

Відповідно до п. 2.1 договору ОСОБА_1 , як виконавець, зобов`язаний був за узгодженим завданням Замовника надавати останньому визначені договором послуги з дня отримання завдатку.

Отже, оплата в розмірі 50% суми замовлення після укладення договору сторонами була узгоджена, як завдаток.

Згідно умов п. 6.2 договору строк договору був встановлений 90 днів після його підписання 23.01.2013, тобто до 01.04.2014 року.

Після виконання ним, позивачем підготовчих робіт за договором, а саме придбання будівельних матеріалів, ОСОБА_2 відмовився від подальшого виконання умов договору, мотивуючи це тим, що він не отримав необхідних дозвільних документів для будівництва колиби і відповідно запропонував розірвати договір від 23.01.2013.

Отриманий ним завдаток в сумі 32 000,00 грн. повернутий ОСОБА_2 не був, оскільки договір про надання послуг від 23.01.2013 не передбачав повернення коштів, при розірванні договору не з вини сторони (п. 4.1.2 договору). Сума завдатку була використана для придбання матеріалів і комплектуючих за договором.

Після розірвання ОСОБА_2 договору про надання послуг від 23.01.2013, він неодноразово звертався з проханням про повернення завдатку в сумі 32 000,00 грн. Під час телефонних розмов він погрожував поширенням про нього, ОСОБА_3 , недостовірної інформації, зверненням до правоохоронних органів з приводу неповернення коштів та податкових органів про проведення всіх можливих перевірок підприємницької діяльності.

Під словесним тиском ОСОБА_2 він погодився зустрітись із ним в приміщенні кафе в м. Ходорів Львівської області для пояснення причин неможливості повернення отриманих всіх коштів та досягнення порозуміння.

23 січня 2016 року під час розмови у приміщенні кафе була присутня і дружина ОСОБА_2 ОСОБА_4 . Як ОСОБА_2 , так і його дружина постійно наголошували на необхідності повернення всієї суми коштів в еквіваленті до долара США, а в разі неповернення коштів погрожували розповсюдженням про нього, позивача, інформації, як про недобросовісного виконавця, скаргами у правоохоронні органи з приводу повернення грошей та скаргами у податкові органи з приводу проведення всіляких перевірок і тому схилили його, ОСОБА_3 , до написання, на заздалегідь заготовленому ОСОБА_2 аркуші паперу та наданою ним ручкою, тексту під заголовком « Розписка », який диктував ОСОБА_2 та у якій зазначено, що нібито він, ОСОБА_3 , позичив у нього гроші в сумі 4 000 (чотири тисячі) доларів США.

Станом на 23.01.2016 він перебував з ОСОБА_2 у напружених, недоброзичливих стосунках з приводу неповернення коштів за договором про надання послуг від 23.01.2013, а тому ОСОБА_2 , навпаки, прагнув отримати від нього передані за договором кошти і не мав підстав передавати свої кошти йому в позику.

23 січня 2016 року ОСОБА_2 не передавав грошові кошти в сумі 4 000 (чотири тисячі) доларів США, а отже між ними не було укладено жодного договору позики, а розпискою підтверджено отримання від ОСОБА_2 коштів за договором про надання послуг від 23.01.2013 в сумі 32000,00 гривень, що на той час становило 4000,00 доларів США.

Розписка написана ним, ОСОБА_3 , 23.01.2016 не відображає дійсних взаємовідносин із ОСОБА_2 і не є підтвердженням укладеного договору позики, оскільки 23.01.2016 договір позики, предметом якого є передача грошових коштів, між ними не укладався, а грошові кошти ОСОБА_2 йому не передавав.

Оскільки, 23.01.2016 він не отримував від ОСОБА_2 грошових коштів у позику, а фактично між ними врегульовувались відносини за договором про надання послуг від 23.01.2013, то договір позики був удаваним правочином, вчиненим для приховання наслідків розірвання договору про надання послуг від 23.01.2013, які і підлягають застосуванню.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив про заперечення позову, посилаючись на те, що між ним і ОСОБА_1 23.01.2013 було укладено договір про надання послуг, згідно із умовами якого він, відповідач, зобов`язувався організувати будівництво колиби з профільного дерев`яного брусу розміром 5м на 10м. При цьому на виконання умов договору в момент його підписання, 23.01.2013, ним, ОСОБА_5 , було передано йому 4000 доларів США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу, встановленого НБУ, складало 32 000 грн., а не 65 000 грн., як вказує ОСОБА_1 у своїй зустрічній позовній заяві, що стверджується власноручно написаним ним текстом на звороті його примірника договору.

При передачі вищевказаних коштів ОСОБА_1 нічого не казав, що вказана сума коштів, яка складала 50% від загальної вартості послуг, є завдатком. У той же час він повідомив, що вказана сума грошових коштів буде використана ним для закупівлі лісоматеріалів для будівництва колиби.

Відповідно до приписів ст. ст.546, 547 ЦК України завдаток є видом забезпечення зобов`язання і по-перше, договір про завдаток має бути вчинений в письмовій формі (це може бути пункт в основному договорі, окремий договір про завдаток, розписка або товарний чек при дотриманні наведених нижче умов. По-друге, в цьому договорі (розписці або товарному чеку) має бути вказано, що внесена сума є саме завдатком. В іншому випадку це буде не завдаток, а аванс.

Як вбачається із п. 3.1. договору про надання послуг від 23.01.2013, що за надання передбачених договором послуг Замовник виплачує виконавцю готівкою 65 000 (шістдесять п`ять тисяч) грн., що становить 8125 доларів США. Оплату Замовник проводить наступним чином: 50% після укладення цього договору, 30% за 30 днів до закінчення виконання умов договору та 20% після підписання акту прийому-передачі робіт, тобто у вказаному договорі не вказано, що сума у розмірі 50% від вартості оплати послуг є завдатком, а тому передані ним 23.01.2013 року відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США не є завдатком за вказаним договором, а є авансом, який повинен була бути йому повернута.

Приблизно через три тижні після підписання вищевказаного договору він за домовленістю із ОСОБА_1 приїхав у м. Самбір Львівської області для узгодження деталей виконання послуг щодо будівництва колиби і під час розмови між ними ОСОБА_1 повідомив, що у строк визначений договором, він не зможе виконати роботи по будівництву колиби, оскільки має замовлення на виконання аналогічних робіт у м. Києві та запропонував перенести виконання робіт на осінь 2013 року, на що він відповів, що такий варіант його не влаштовує, а ОСОБА_1 сказав, що поверне гроші, які він, ОСОБА_5 , оплатив у строк до двох місяців, коли їх отримає за виконання робіт у м. Києві, на що він погодився, однак гроші не повернув. Для вирішення вказаної ситуації він неодноразово телефонував до ОСОБА_1 , а восени 2013 року приїжджав до нього у м. Самбір. Під час зустрічі ОСОБА_1 пояснив, що повернути гроші не має змоги, оскільки із ним не розрахувались за виконані роботи у м. Києві і щоб він почекав. У грудні 2015 року під час розмови із ОСОБА_1 він повідомив йому, що оскільки добровільно той грошей не повертає, тому буде звертатись із позовом до суду про стягнення із нього отриманих грошей та завданих збитків внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором із покладенням на нього судових витрат. ОСОБА_1 сказав, що погоджується надати розписку про те, що позичив у нього 4 000 доларів США і що поверне їх у строк до одного року. Згодом, а саме 23 січня 2016 року, ОСОБА_1 добровільно, без будь-якого примусу, у присутності ОСОБА_6 написав розписку про те, що позичив у мене 4 000 доларів США і що поверне їх до 01.02.2017. Оскільки він цього не зробив, тому у лютому 2017 року він вперше звернувся до Самбірського міськрайонного суду із позовною заявою про стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики, яка у зв`язку із його двома неявками до суду, залишена без розгляду.

Таким чином, за вказаних фактичних обставин, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_1 23.01.2013 договір про надання послуг відповідно до вимог ст. ст. 651-653 ЦК України, слід вважати розірваним внаслідок істотного порушення договору із сторони відповідача ОСОБА_1 , який відмовився його виконати у передбачені ним строки, а саме організувати будівництво колиби протягом 90 днів з дня підписання договору(п. 6. 2 Договору).

Написання ним 23.01.2016 розписки про те, що він позичив 4 000 доларів США, яка є підтвердженням укладення між ними договору позики, не може свідчити про удаваність вказаного договору, оскільки вищевказану суму коштів він фактично отримав у борг до моменту написання розписки.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, про те, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, у якому посилався на те, що розписка, написана ним 23.01.2016, не відображає дійсних взаємовідносин із ОСОБА_2 і не є підтвердженням укладеного договору позики, оскільки 23.01.2016 договір позики, предметом якого є передача грошових коштів, між ними не укладався, грошові кошти в сумі 4 000 доларів США 23.01.2016 ОСОБА_2 йому не передавав, а звідси договір позики 23.01.2016 був удаваним правочином.

Відповідно до вимог п. 1.1. договору про надання послуг від 23.01.2013 він зобов`язувався надати за плату послуги, а саме «організацію будівництва колиби з профільного дерев`яного брусу розміром 5м на 10 м», з матеріалів виконавця робіт, що включає: пошук і закупівля матеріалів і комплектуючих; пошук і організація будівельних бригад по зведенню конструкцій і будівництво вцілому; пошук і організація транспорту для перевезення матеріалів, конструкцій та інші роботи, необхідні для виконання замовленого.

Відповідно до п. 2.1 договору він, як виконавець робіт, зобов`язаний був за узгодженим завданням Замовника надавати останньому визначені договором послуги з дня отримання завдання.

Кошти в сумі 32 000,00 грн., які він отримав від ОСОБА_2 після укладення договору у відповідності до умов договору, були використані для виконання робіт, вказаних у п. 1.1. договору про надання послуг від 23.01.2013.

Згідно п. 6.2 Договору, строк виконання договору - 90 днів після його підписання - тобто до 24.04.2013.

Надуманим і таким, що не відповідає дійсності та не підтвердженим жодними доказами є твердження ОСОБА_2 про те, що нібито через три тижні після підписання договору він, ОСОБА_3 , повідомив, що не зможе виконати замовлення у визначений у договорі строк і запропонував перенести виконання робіт на осінь 2013 року.

Три тижні після підписання договору це - середина лютого 2013 року, і на той час він проводив закупівлю матеріалів для будівництва колиби і у нього було достатньо часу для виконання замовлення ОСОБА_2 до 24.04.2013 року та не було підстав від нього відмовлятись.

Навпаки, порушення договору від 23.01.2013 було зі сторони ОСОБА_2 , який відповідно до п. 3.1 даного договору повинен був доплатити 30 % від суми договору за 30 днів до закінчення виконання умов договору, а саме: 19 500,00 грн. до 25.03.2013, однак цю суму чергового платежу за договором він не оплатив і повідомив про відмову від подальшого виконання ним даного договору по причині відсутності дозвільних документів на встановлення будівлі колиби.

Саме несплатою цього чергового платежу за договором в термін до 25.03.2013 ОСОБА_2 , як замовник за договором, відмовився від подальшого виконання умов договору, не оплативши чергового платежу в строк обумовлений договором

За твердженням ОСОБА_2 у поданому відзиві, «договір про надання послуг від 23.01.2013 року відповідно до вимог ст. 651-653 ЦК України слід вважати розірваним».

За змістом ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору.

Договір про надання послуг, укладений 23.01.2013, є різновидом договору підряду, до якого застосовуються норми глави 61 § 1 ЦК України (ст. ст. 837- 864).

За змістом ч. 4 ст. 849 ЦК України замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитись від договору підряду, виплативши підряднику плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Отже, ОСОБА_2 , як замовник за договором, відмовившись від подальшого виконання умов договору, зобов`язаний був виплатити йому, ОСОБА_3 , плату за виконану частину роботи та відшкодувати збитки, завдані розірванням договору.

Оскільки, 32 000,00 гривень, які були передані ОСОБА_2 23.01.2013 за договором про надання послуг та були використані на виконання робіт за даним договором, від якого замовник в подальшому відмовився, то в силу ч. 4 ст. 849 та ч. 4 ст. 653 ЦК України дані кошти не підлягають поверненню, так як були використані на виконання робіт за договором до часу відмови від нього замовника і його розірвання.

За договором про надання послуг від 23 січня 2013 року, відповідно до вимог п. 6.2. строк дії договору закінчувався 24 квітня 2013 року.

Відповідно до вимог ст. ст. 256, 257 ЦК України у межах загального трирічного строку позовної давності, сторона за договором могла звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права та інтересу.

Так, як права ОСОБА_2 були порушені за договором про надання послуг від 23 січня 2013 року, то строк для пред`явлення майнових вимог за цим договором сплив 24 квітня 2016 року, що є підставою для відмови у позові.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За правилами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9 роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 21 січня 2015 р. у справі № 6-197цс14).

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Натомість, із Договору про надання послуг від 23 січня 2013 року вбачається, що між ОСОБА_2 (Замовник) та ОСОБА_7 (Виконавець) укладено Договір про надання послуг, згідно якого Виконавець зобов`язується за завданням Замовником протягом визначеного в Договорі строку надавати за плату послуги, зокрема, організацію будівництва колиби з профільного дерев`яного брусу розміром 5 м на 10 м в яку входять: пошук і закупівля матеріалів і комплектуючих; пошук і організація будівельних бригад по зведенню конструкцій і будівництва в цілому; пошук і організація транспорту для перевезення матеріалів і конструкцій (оплата проводиться Замовником); інші роботи, необхідні для будівництва замовленого, які вказані в Додатку № 1, а Замовник зобов`язується оплачувати надані послуги (а. с. 74).

Згідно п. 3.1. розділу 3 «Оплата послуг і порядок їх приймання» за надання передбачених Договором послуг Замовник виплачує виконавцю готівкою 65 000,00 грн., що є еквівалентом 8125 доларів США (вартість 1 дол. = 8 грн.) При цьому вартість 1 м. кв. площі забудови приміщення становить 1300 грн., що становить 162,5 долара США.

Оплату Замовник проводить наступним чином: 50 % після укладення цього Договору; 30 % за 30 днів до закінчення виконання умов Договору; 20 % після підписання акту прийому-передачі робіт ( а. с. 74-76).

Із відмітки на звороті вказаного Договору видно, що ОСОБА_1 отримав 32 000, 00 грн., що в еквіваленті складає 4 000 доларів США (а. с. 75).

Сторони визнали, що у наступному вони умови цього Договору не виконали і 23.01.2016 ОСОБА_1 надав розписку про те, що він отримав в позичку від ОСОБА_2 кошти в сумі 4 000 доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі до 1 лютого 2017 року (а. с. 7).

Надаючи оцінку правовідносинам, які склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із наведених обставин, суд виходить із такого.

ОСОБА_2 за вказаним Договором про надання послуг від 23 січня 2013 року сплатив ОСОБА_1 аванс в сумі 32 000, 00 грн., що згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ, складало 4 000 доларів США, але у зв`язку з припиненням договірних відносин кошти ОСОБА_2 не повернув, а надав розписку про те, що він отримав в позичку від ОСОБА_2 кошти в сумі 4 000 доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі.

Тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позички не лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним та, що вони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені цим договором.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він, надаючи розписку діяв лише для вигляду, а ОСОБА_2 намагався досягти правового результату, не свідчать про те, що такий правочин є фіктивним.

Позивач ОСОБА_1 не довів про відсутність у нього та відповідача наміру створити юридичні наслідки оспорюваним правочином.

Отже, обставини, на які посилався ОСОБА_1 про те, що Договір позички, який був укладений між ним та ОСОБА_2 , є фіктивним, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити за недоведеністю позовних вимог у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позички фіктивним правочином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення, протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_8 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає с. Вовчатичі Жидачівського району Львівської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Представник відповідача: ОСОБА_9 , АДРЕСА_3 .

Текст повного рішення буде складено 8 жовтня 2018 року.

Суддя