АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2018 року м. Київ

Справа № 22-ц/796/5463/2018

Унікальний номер 756/13540/16-ц

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Пікуль А.А.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Яценко Н.О., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 24 лютого 2015 року ОСОБА_1 о 18 год. 15 хв. в місті Києві на проспекті Героїв Сталінграду, 15, керуючи автомобілем марки «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1, під час руху заднім ходом не переконалася, що це буде безпечним для інших учасників руху, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем марки «Hyundai i20», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ 704743 від 25 лютого 2015 року. Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на неї стягнення у виді штрафу у розмірі двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень, в дохід держави. З метою визначення розміру матеріальної шкоди завданої позивачці з боку відповідачки, позивачка уклала договір №134/15-о від 04 березня 2015 року і відповідно до звіту №134/15 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 12 березня 2015 року вартість матеріального збитку, завданого позивачці, складає 8017,74 грн. За проведення вищевказаного дослідження позивачка понесла витрати у сумі 380,00 грн., що підтверджується квитанцією від 12 квітня 2015 року

За таких обставин, посилаючись на положення ст.ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України, ОСОБА_2 просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди у розмірі 8017,74 грн., витрати на проведення дослідження з визначення вартості матеріального збитку у розмірі 380,00 грн. та судовий збір у сумі 580,00 грн. (а.с.3-4)

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заперечував проти позову посилаючись на те, що на момент ДТП відповідач ОСОБА_1 мала діючий поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ № 709968, укладений з ПрАТ «СК «Україна», однак позивачкою не надано до суду належних та допустимих доказів звернення до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування завданої їй шкоди, тому, зважаючи на роз'яснення, які містяться в пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив відмовити в задоволенні позовної заяви. (а.с.113-114)

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму матеріальної шкоди у розмірі 8017,74 грн., витрати на проведення дослідження з визначення вартості матеріального збитку у розмірі 380,00 грн. та судовий збір у розмірі 580,00 грн. (а.с.118-123)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року, просила його скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, стягнути на свою користь витрати, пов'язані з поданням апеляційної скарги, розглядати справу без участі відповідача.На обґрунтування скарги зазначила, що суд неповно з'ясував обставини справи, не врахував фактичних обставин та доводів, які викладені на обґрунтування заперечень проти заявленого позову та дійшов помилкового висновку про задоволення позову. Вказувала, що завжди добросовісно виконувала і виконує свої обов'язки з приводу дотримання страхового законодавства, вчасно та постійно страхувала належний їй транспортний засіб. Те, що страхова компанія, в якій була застрахована її цивільно-правова відповідальність на момент ДТП, була позбавлена ліцензії - не є виною чи умислом відповідача. Якби суми страхового відшкодування, яке підлягало виплаті позивачу за її заявою не вистачило б для покриття всіх збитків - вона готова була їх відшкодувати в повному обсязі, про що повідомляла позивачу. Також зазначила, що розуміє та не оспорює того, що страхова компанія, в якій була застрахована її цивільно-правова відповідальність на даний момент позбавлена ліцензії, проте на момент ДТП вона була діючою, що підтверджується матеріалами справи, і позивач якби добросовісно дотримувалася вимог страхового законодавства могла б отримати страхове відшкодування від страхової компанії. Вважала, що суд помилково керувався правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, оскільки дана правова позиція є нищівною для відповідача, породжує такі наслідки, за яких страхування в Україні втрачає свою основну мету - забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Крім цього, із посиланням на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважала, що покладення в основу судового рішення правової позиції Верховного Суду України не є обов'язковим. (а.с.126-132, 147-153)

Зважаючи на положення пункту 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ, Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. (а.с.162-166, 171-176)

Позивачка ОСОБА_2 подавала до районного суду заяву про розгляд цивільної справи за її відсутності.(а.с. 31-32, 93, 102)

Відповідачка ОСОБА_1 подала по пошті письмове клопотання з проханням відкласти розгляд справи, посилаючись на те, що здійснює пошук представника, який має Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.(а.с. 168-169)

Колегія суддів задовольнила вказане клопотання і 26 липня 2018 року розгляд справи був відкладений до 12 години 30 хвилин 06 вересня 2018 року.(а.с. 168-170)

Інтереси відповідачки ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляла ОСОБА_5 за нотаріально посвідченою довіреністю, термін дії якої на час розгляду справи апеляційним судом не сплив. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 була належним чином повідомлена про розгляд справи апеляційним судом, про що свідчить відмітка працівників пошти, перешкод для її участі у справі як представника у цій справі не встановлено. (а.с.90, 113-114)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 лютого 2015 року ОСОБА_1 о 18 год. 15 хв. в місті Києві на проспекті Героїв Сталінграду, 15, керуючи автомобілем марки «Daewoo», державний номер НОМЕР_1, під час руху заднім ходом не переконалася, що це буде безпечним для інших учасників руху, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем марки «Hyundai», державний номер НОМЕР_2, який належить ОСОБА_2

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, належний позивачці автомобіль отримав механічні пошкодження переднього бамперу та радіаторної решітки. (а.с.6)

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. (а.с.7)

Цих обставин сторони не заперечували.

Відповідно до звіту №134/15 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 12 березня 2015 року, складеним суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, за замовленням ОСОБА_2, вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу HYUNDAI і20 1.6і, державний № НОМЕР_2 станом 12 березня 2015 року складає 8 017,74 грн. При цьому, в калькуляції до Звіту вказано перелік необхідних робіт для ремонту деталі «бампер передній» і зазначено запасні частини які підлягають заміні: накладка гратки радіатора, емблема гратки радіатора, зазначена їх вартість. (а.с.9-25)

За проведення товарознавчого дослідження позивач сплатила 380,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера Серія 10АААБ 319714 від 12 березня 2015 року. (а.с.26)

Згідно Полісу АІ № 0709968 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24 лютого 2015 року була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «УКРАЇНА», франшиза - 500 грн. (а.с.33)

До суду не надано доказів звернення потерпілої особи (ОСОБА_2) до Страховика - ПрАТ «Страхова компанія «УКРАЇНА» за виплатою страхового відшкодування.

В письмові заяві від 02 грудня 2016 року до районного суду позивачка ОСОБА_2 зазначила, що страхового відшкодування від ПрАТ «Страхова компанія «УКРАЇНА» не отримувала, оскільки вважала за потрібне заявити вимоги до особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, тобто ОСОБА_1 При цьому, посилалась на правову позицію Верховного Суду України зазначену в постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 та в постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16.(а.с.31-32)

Системний аналіз статей 509, 1187, 1188, 1192 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом або договором передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України &q?тн;Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів&q?ов;.

Відповідно до статті 9 Закону України &qu> ;Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів&q?ов; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до страхового полісу серії АІ № 0709968 Страховиком відповідачки ОСОБА_1 з страховим лімітом 50000 грн. на момент вчинення ДТП була ПрАТ «Страхова компанія «УКРАЇНА», франшиза - 500 грн.(а.с. 33)

За листом заступника начальника Департаменту Моторного (транспортного) страхового бюро України від 31 травня 2016 року № 7/2-28/14926, за результатами запиту отримано інформацію щодо договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0709968, укладеного ПрАТ «СК «Україна» (м. Київ, вул. Ревуцького, 42-Г) по відношенню до транспортного засобу DAEWOO MATIZ р.н. НОМЕР_1, що є дійсним на 24 лютого 2015 року. (а.с.112)

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України &quВі;Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів&q?ві; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Закон України &qun:;Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів&q?ві; передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов'язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов'язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 (&quре;ґ&q?ий;) пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

З огляду на вищезазначене, невиконання Страхувальником обов'язку повідомлення Страховика може мати наслідком застосування права останнього, після виплати страхового відшкодування, подати регресний позов до страхувальника та не є підставою для висновку, що шкода має бути відшкодована її заподіювачем.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України &q?ов;Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів&q?ві; у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За таких обставин, покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України &q?-п;Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів&q?ві;).

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов'язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу (надалі - ОСЦПВВНТЗ), яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов'язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов'язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов'язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

Виконання страховою компанією свого обов'язку з відшкодування шкоди, спричиненої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не звільняє останню від відшкодування шкоди, розмір якої перевищує відшкодування, виплачене відповідно до указаного закону.

У такому випадку правовий інститут обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у повній мірі реалізує мету свого існування. Інакше законодавчо закріплена обов'язковість страхування цивільно-правової відповідальності втрачає сенс, оскільки настання страхового випадку не тягне реалізацію договору, обов'язковість якого встановлена законом.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про можливість відступити від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 та постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16.

Тому, висновок районного суду про покладення на винну особу зобов'язання повністю відшкодувати заподіяну шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів визнала помилковим.

Враховуючи, що вищевказаним звітом №134/15 від 12 березня 2015 року, складеним суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6, вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу HYUNDAI і20 1.6і, державний № НОМЕР_2 станом 12 березня 2015 року складає 8 017,74 грн. та інших експертних (товарознавчих) висновків за якими б була визначена більша вартість відновлювального ремонту до суду не надано і судом таких не встановлено, тому колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 на користь позивачки має бути стягнуто 880 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, з яких: 500 грн. матеріальної шкоди не відшкодованої Страховиком (франшизи) та 380 грн. витрат пов'язаних із проведенням оцінки завданої матеріальної шкоди.(а.с. 26, 33)

На підставі вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги, скасування оскаржуваного рішення районного суду і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Щодо судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до квитанції № 41 від 25 жовтня 2016 року позивачкою сплачено 580 грн. судового збору за подачу позову, відповідачкою сплачено 826.80 грн. судового збору за подачу скарги. (а.с.1, 144-145)

Сторони заявили про розподіл судових витрат. (а.с.4, 153)

За результатом апеляційного розгляду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (10.48%), апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, отже позивачка має право на відшкодування їй відповідачкою частини судового збору за подання позову в розмірі 60.78 грн., а відповідачка має право на відшкодування їй позивачкою частини судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 86.64 грн.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2018 року - скасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 задовольнити частково і стягнути на її користь із ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 - 880 (вісімсот вісімдесят) грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 60 (шістдесят) грн. 78 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 - 86 (вісімдесят шість) грн. 64 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 07 вересня 2018 року.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

А.А.Пікуль