ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 331/7115/15-ц

провадження № 61-8367св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», подану його представником ОСОБА_6, на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Смолки І. О., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось із позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 9 серпня 2012 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 укладено договір про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної карти миттєвого випуску Visa Elektron Instant Issue. Банк свої зобов'язання за договором виконав, на ім'я позичальника відкрито картковий рахунок та емітовано (видано) відповідну платіжну карту.

Вказувало, що 9 серпня 2012 року сторонами укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії у формі овердрафту з розміром ліміту овердрафту у сумі 20 000 грн зі сплатою 60 процентів за користування кредитними коштами, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати ОСОБА_7 кредитні кошти, а останній - повернути отримані кошти в строк до 10 серпня 2015 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі та в строки, передбачені договором.

Банк виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, ОСОБА_7 скористався кредитними коштами, проте не виконав взяті на себе зобов'язання і станом на 13 травня 2015 року має заборгованість у сумі 66 742,73 грн.

Встановивши, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року і його спадкоємцями є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у лютому 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало уточнену позовну заяву до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Посилаючись на вказані обставини і на те, що спадкоємці боржника зобов'язані повністю задовольнити вимоги кредитора, просило стягнути з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 66 742,73 грн та відшкодувати сплачений судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов'язані із з'ясуванням вартості отриманого останніми майна, але позивачем не зазначено, яке майно отримали спадкоємці у спадщину та чи було воно взагалі.

Крім того, позивач не дотримав процедури звернення із вимогами до спадкоємців, оскільки відповідно до вимог частини другої статті 1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) після того, як дізнався про відкриту спадщину, не пред'явив вимоги до спадкоємців щодо задоволення вимог кредитора в порядку, передбаченому

статтями 1281, 1282 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, мотивуючи рішення, зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність доказів звернення позивача до спадкоємців боржника із вимогою про погашення суми боргу та відмови останніх від його погашення в межах вартості майна, одержаного в спадщину, тому рішення про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим.

У листопаді 2016 року представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_6 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про ненадання позивачем доказів вартості спадкового майна ОСОБА_7, оскільки протягом судового розгляду банк заявляв клопотання про витребування від нотаріуса інформації відносно спадкоємців ОСОБА_7 та успадкованого ними майна.

Вказує, що апеляційний суд, на її думку, помилково вважав, що банком заявлені вимоги, сума яких перевищує межі відповідальності спадкоємців, оскільки під час апеляційного розгляду позивач подавав клопотання про уточнений розрахунок заборгованості у розмірі 45 600,98 грн станом на дату смерті ОСОБА_7, у задоволенні якого відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 12 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 9 серпня 2012 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 укладено договір про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної карти миттєвого випуску Visa Elektron Instant Issue. Банк свої зобов'язання за договором виконав, відкрив позичальнику картковий рахунок та емітував (видав) відповідну платіжну карту. 9 серпня 2012 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії у формі овердрафту з розміром ліміту овердрафту у сумі 20 000 грн із сплатою 60 процентів за користування кредитними коштами, відповідно до якого ОСОБА_7 зобов'язався повернути отримані кошти в строк до 10 серпня 2015 року та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі та в строки, передбачені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконало зобов'язання за кредитним договором, ОСОБА_7 скористався кредитними коштами, проте не виконав взяті на себе зобов'язання і станом на 13 травня 2015 року має заборгованість у сумі 66 742,73 грн.

Крім того, судами встановлено, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, а його спадкоємцями є ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Відповідно до статті 213 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Згідно зі статтею 37 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами, в разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв'язку з вибуттям із процесу суб'єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов'язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

З наведеного вбачається, що вказана норма закону підлягає застосуванню виключно в разі, коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність, однак помер після відкриття провадження у цивільній справі.

Тобто правонаступництво у разі смерті фізичної особи можливе в порядку статті 37 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, шляхом залучення правонаступника лише за умови, що фізична особа померла після відкриття провадження у справі.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

Отже, ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона - учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв'язку зі смертю після відкриття провадження у справі.

У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається у тих випадках, коли права або обов'язки одного із суб'єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

Процесуальне правонаступництво тісно пов'язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб'єктивного права або обов'язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Таким чином, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 37 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, можливе шляхом залучення правонаступника померлої сторони (учасника) та лише за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства, є порушенням прав, свобод та інтересів третіх осіб.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов'язки на нового боржника.

Загальні правила пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців визначається, зокрема, статтею 1281 ЦК України, що не підлягають зміні нормами процесуального законодавства.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду із зазначеним позовом 22 вересня 2015 року. Судом першої інстанції встановлено, що до відкриття провадження у справі, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_7 помер.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що банк не дотримав процедури звернення із вимогами до спадкоємців, оскільки відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України після того, як дізнався про відкриту спадщину, банк не пред'явив вимоги до спадкоємців щодо задоволення кредиторських вимог в порядку, передбаченому статтями 1281, 1282 ЦК України, тому суд вважав такі вимоги необґрунтованими. Однак з таким висновком не погоджується касаційний суд, оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла, та правоздатність якої відповідно до вимог частини четвертої статті 25 ЦК України припинено.

Залучення судом правонаступників відповідача, який помер ще до звернення позивача до суду, потребує зміни підстав та предмета позову, оскільки вимоги до боржника за кредитним договором і вимоги до спадкоємців боржника мають різні матеріально-правові підстави, що в свою чергу порушує принцип диспозитивності цивільного процесу, а також суперечить положенням статті 31 ЦПК України щодо неможливості одночасної зміни і підстав, і предмета позову.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За правилами частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Керуючись статтями 255, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», подану його представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик