П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року м. Київ

Справа № 362/3810/16-ц

Провадження: № 22-ц/824/2269/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Корнієнко С.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Лариси Григорівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в :

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Л.Г. про визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності та визнання права власності на майно.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5, що проживав за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначену квартиру ОСОБА_5 придбав у 1991 році за час перебування у шлюбі з матір'ю позивача - ОСОБА_6 У 1991 році батьки позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, розірвали шлюб, проте продовжували проживати разом у спірній квартирі. Після смерті батька, вона, позивач, звернулась до Державного нотаріуса Васильківської нотаріальної контори Київської області, де їй повідомили, що 02 листопада 2004 року ОСОБА_5 заповів ОСОБА_3 усе його майно, в тому числі квартир, що стало підставою для звернення до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2012 року вищезазначену квартиру було визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири. Отже, ОСОБА_2. та ОСОБА_3 стали співвласниками квартири. 24 травня 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження їй стало відомо, що 24 січня 2014 року нотаріус Іванчишина Л.Г. посвідчила нотаріально договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_3 продала належну їй на праві власності ? частки квартири АДРЕСА_1 без її згоди ОСОБА_1 При цьому, ОСОБА_3 не повідомила її, позивача, про намір продати свою частку у спільній власності, чим порушила її переважне право на придбання 1/2 частки спірної квартири як співвласника.

За викладених обставин просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири №26 у будинку № 9 по вул. Шевченка у м. Василькові Київської області, укладеного 24 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ІванчишиноюЛ.Г., за реєстровим № 288, у частині покупця, та внаслідок чого, перевести на неї, позивача, права та обов'язки покупця - ОСОБА_1, за цим договором. Також просила припинити право власності ОСОБА_1 на ? частку квартири АДРЕСА_1 облості та визнати за нею право власності на цю 1/2 частку спірної квартири. При цьому, стягнути з неї, ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1, шляхом перерахування вартості ? частки квартири АДРЕСА_1, у сумі 120 000 грн. з депозитного рахунку Васильківського міськрайонного суду Київської області, де вони зберігаються. Зобов'язати приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишину Л.Г. внести зміни до Державного реєстру правочинів щодо особи покупця за договором купівлі-продажу ? частки квартири АДРЕСА_1, укладеного 24 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.1, а.с.2-6).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, укладеного 24 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ІванчишиноюЛ.Г., за реєстровим № 288, у частині покупця.

Переведено на ОСОБА_2 права та обов'язки покупця ОСОБА_1, за договором купівлі-продажу.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частки вказаної квартири.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 шляхом перерахування вартості 1/2 частки квартири у сумі 120000 грн. з депозитного рахунку Васильківського міськрайонного суду Київської області, де вони зберігаються.

Зобов'язано приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишину Л.Г. внести зміни до Державного реєстру правочинів щодо особи покупця за договором купівлі-продажу 1/2 частки квартири, укладеного 24 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г. (т.2, а.с.79, 81-86).

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити (т.2, а.с.87-92).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що Іванчишина Л.Г. 16 вересня 2013 року відправила заяву ОСОБА_3 про її намір продати свою частку квартири АДРЕСА_1 за ціною 120 000 грн. рекомендованим листом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (відправлення RA091371975UA), однак дане відправлення не було вручене адресату та було повернуто нотаріусу. Іванчишина Л.Г. 13листопада 2013 року повторно направила ОСОБА_2 заяву ОСОБА_3 міжнародним поштовим відправленням ЕА091100258UA, яка також не була вручена адресату. Відповідно до відповіді Державного підприємства спеціального зв'язку відносно вручення ЕМS ЕА091100258UAвідправлення в Естонії, від 10 грудня 2013 року № 22/02-20-5125, дане відправлення надійшло 16 листопада 2013 року та на той момент зберігалося в установі обміну в місті Таллін, адресат був проінформований про необхідність забрати дане відправлення. Тобто, нотаріус у відповідності до вимог чинного законодавства здійснила дії щодо повідомлення позивача про продаж частки квартири, направивши повідомлення за місцем її проживання, та, отримавши відомості про те, що ОСОБА_2 відмовилась одержувати надіслані на її адресу заяви продавця про його намір продати свою частку, посвідчила договір купівлі - продажу частки квартири від 24 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, з чітким дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5. Також зазаначає, що за встановленням дійсності вартості майна має бути з'ясовано, чи спроможний позивач її сплатити, доказом чого може бути внесення позивачем на депозитний рахунок суду суми дійсної вартості майна. Невнесення одночасно з пред'явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові. Отже, зважаючи на те, що з укладення договору купівлі - продажу частки квартири до дня подання апеляційної скарги пройшов значний проміж часу (більше чотирьох років), задля встановлення всіх дійсних обставин справи, зокрема, для вирішення питання розміру грошової суми, яку слід внести на депозитний рахунок, необхідно визначити дійсну ринкову вартість ? частки частку квартири АДРЕСА_1, на час розгляду справи, а не виходити з ціни, яка зазначена в договорі купівлі - продажу від 24 січня 2014 року, як помилково вважав суд.Крім того, судом першої інстанції не було проведено експертизу, яка була призначена ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2017 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_8, на вирішення якої було поставлено питаннящодо визначення ринкової вартості спірної квартири. Також, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для застосування позовної давності у даній справі, оскільки позивачу достоменно було відомо про відчуження ОСОБА_3 належної їй частки квартири ще в жовтні 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі (т.2, а.с.100).

ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_2 подав відзив на вищезазначену апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. Зазначає, що жодних доказів від відповідача про відмову позивачем від отримання листів нотаріуса Іванчишиної Л.Г, від відповідача до суду першої інстанції не надано. Щодо посилання скажника відносно залишення поза увагою клопотання відповідача про призначення експертизи, то позивач зазначає, що ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.04.2017 року задоволено клопотання представника відповідача про призначення судової експертизи, а справу направлено до Київського НДІ судових експертиз із зобов'язанням відповідача сплатити витрати по оплаті експертизи, однак, за більш ніж рік відповідачем було не сплачено витрат про проведення експертизи, а в матеріалах справи відсутні докази такої оплати та виконання відповідачем покладених на нього обов'язків. Просив залишити рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення (т.2, а.с.113-116).

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовані Апеляційний суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Початком роботи Київського апеляційного суду визначено 3 жовтня 2018 року.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 8 жовтня 2018 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т.О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т.О., судді Гаращенко Д.Р., Пікуль А.А. (т.2, а.с.108).

Ухвалою від 12 жовтня 2018 року дану справу прийнято до провадження Київського апеляційного суду (т.2, а.с.120).

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів у звязку з заплановою відпусткою судді суддю Пікуль А.А. змінено на суддю Ратнікову В.М. (т.2, а.с.134).

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених підстав.

Адвокат ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував, вважав ухвалене у справі рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 24 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу ? частки квартири по АДРЕСА_1

Відповідно до п.1 вказаного Договору, Продавець передає у власність, а Покупець приймає у власність ? (одну другу) частку у праві власності на квартиру під № 26, що знаходиться в житловому будинку під № 9, розташованому по вул. Шевченка в м. Васильків Київської області, та зобов'язується сплатити обумовлену грошову суму. Квартира загальною площею 46,6 кв.м., житловою площею 28,10 кв.м. складається з: двох житлових кімнат, кухні, ванної (сполучена), коридору, кладової, є балкон.

Пунктом 2 вказаного Договору зазначено, що квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Васильківською міською державною нотаріальною конторою Київської області 23 листопада 2012 року за реєстровим № 1-2043, і зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 11 грудня 2012 року (номер витягу: 36667961, реєстраційний номер: 37867088, номер запису: 5492в книзі: 49-26).

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 21 жовтня 2012 року ОСОБА_2 належить ? частина квартири по АДРЕСА_1 на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2011 року.

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1

13 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до Приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області ІванчишиноїЛ.Г. із заявою щодо передачі повідомлення ОСОБА_2 як співвласнику квартири АДРЕСА_1 про свій намір продати належну їй на праві власності ? частину вказаної квартири за ціною 120 000 грн. з дотриманням вимог ст. 362 ЦК України щодо переважного права співвласника на купівлю вказаної частини протягом одного місяця з дня отримання заяви.

16 вересня 2013 року приватний нотаріус Іванчишина Л.Г. заяву ОСОБА_3 відправила рекомендованим листом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3, яка не була вручена адресату.

13 листопада 2013 року приватним нотаріусом Іванчишиною Л.Г. заяву ОСОБА_3 було повторно направлено ОСОБА_2 міжнародним поштовим відправленням ЕА091100258UА, за адресою: вул. Уссілака, буд. 16-1, м. Таллін Республіки Естонія.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г. не було дотримано вимог ч. 5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, оскільки нотаріус повинен був переконатися, що позивач належним чином була повідомлена про намір ОСОБА_3 продати належну їй на праві власності ? частину вказаної квартири, також відсутня заява ОСОБА_2 про відмову від здійснення права переважної купівлі частки квартири.

Посвідчивши Договір від 24січня 2014 року, нотаріус позбавила ОСОБА_2 переважного права на придбання частки у спільній часткові власності, а саме можливості придбати у ОСОБА_3 ? частину квартири, співвласником якої вона є.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Відповідно до п.п. 5.1 п. 5 гл. 1 роз. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, у разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності іншій особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка.

Як зазначено вище, 13 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Л.Г. із заявою щодо передачі повідомлення ОСОБА_2, як співвласнику квартири АДРЕСА_1, про свій намір продати належну їй на праві власності ? частину спірної квартири за ціною 120 000 грн.

16 вересня 2013 року зазначена заява ОСОБА_3 відправлена рекомендованим листом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується квитанцією Укрпошти №RA091371975UA.

13 листопада 2013 року заява ОСОБА_3 була повторно направлена ОСОБА_2 міжнародним поштовим відправленням EA091100258UA.

29 листопада 2013 року приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишина Л.Г. звернулася до Державного підприємства спеціального зв'язку відносно вручення відправленого листа EA091100258UA в Естонії.

У відповіді 10 грудня 2013 року №22/02-20-5125 було повідомлено, що згідно наданої інформації призначеного оператора Естонії дане відправлення надійшло 16 листопада 2013 року та на даний час зберігається в установі обміну в м. Таллін, адресат був проінформований про необхідність забрати дане відправлення.

Згідно п.п. 5.7 п. 5 гл. 1 роз. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого на наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, договір купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі може бути посвідчений нотаріусом за наявності відомостей про те, що учасники спільної часткової власності відмовились одержати надіслані на їх адресу заяви продавця про його намір продати свою частку, що є фактичною відмовою учасника спільної часткової власності від права переважної купівлі.

Згідно п.п. 5.9 п. 5 гл. 1 роз. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого на наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, заява учасника спільної часткової власності про відмову від переважної купівлі або фактична відмова учасника спільної часткової власності, який протягом установленого строку не здійснив свого права на переважну купівлю, дійсна протягом трьох місяців.

Враховуючи, що відмова співвласника ОСОБА_2 від отримання заяви ОСОБА_3 про намір продати свою частку квартири АДРЕСА_1, є фактично відмовою від свого права на переважну купівлю частки у праві власності на квартиру, оскаржуваний договір купівлі-продажу частки квартири був нотаріально посвідчений у термін, зазначений в законі.

В п. 7 договору зазначено, що співвласнику вказаної частки у праві власності на квартиру було надіслано заяву продавця про його намір продати свою частку, від одержання якої співвласник відмовився, про що свідчить лист Державного підприємства спеціального зв'язку від 10 грудня 2013 року за №22/02-20-5125.

Про те, що листи направлялись на належну адресу, за якою проживає ОСОБА_2, а саме: АДРЕСА_3 свідчить, зокрема, позовна заява ОСОБА_2 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2014 року, а також довіреність на ім'я представників від 23 лютого 2012 року.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчинення нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

За таких обставин, договір купівлі-продажу частки квартири від 24 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повністю відповідає нормам чинного законодавства України та нотаріально посвідчений з чітким дотриманням вимог ЗУ «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, на те, що підставою недійсності правочину в розумінні ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В позовній заяві ОСОБА_2 не зазначено будь-яких фактів недодержання вимог, встановлених ч.ч. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, тобто вимог щодо змісту правочину; волевиявлення учасника правочину; настання реальних правових наслідків правочину; недопустимості порушення правочином, вчинюваним батьками, інтересів малолітніх дітей.

Відповідно до п. 7 та п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Недотримання вимог статті 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним.

Щодо позовної давності слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності та визнав поважними причини пропуску позивачем позовної давності, так як позивач постійно проживає в іншій країні та лише у травні 2016 року дізналась від своїх представників та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкт нерухомого майна про договір купівлі-продажу від 24 січня 2014 року, а тому фізично не мала можливості раніше звернутися до суду з позовом про переведення на неї права та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу.

Однак такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Відповідно до копії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року , у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання майна, що є у спільній частковій власності, судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 24 січня 2014 року зареєстрованого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу в реєстрі №288, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 придбав ? частину квартири у АДРЕСА_1

Отже, ОСОБА_2 ще в серпні 2014 року знала про відчуження ОСОБА_3 спірної частки квартири, і саме з цього часу починається перебіг позовної давності, яка в даному спорі є спеціальною відповідно до вимог ст.258 ЦК України, і встановлена тривалістю в один рік.

Разом з тим, згідно із вимогами ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Суд першої інстанції увійшов в обговорення питання позовної давності помилково, оскільки матеріали цивільної справи не містять заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності. Посилання адвоката ОСОБА_11 на те, що така заява було зроблена ним як представником відповідача усно, була перевірена судом апеляційної інстанції та не знайшла свого підтвердження в ході відтворення технічного запису судового засідання, яке відбулось 15 листопада 2017 року (т.2, а.с.38-39, журнал судового засідання від 15.11.2017, час: 11:04:51). Подання заяви про застосування строку позовної давності до суду апеляційної інстанції не ґрунтується на вимогах Закону.

Але в даному випадку позивачем не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що викладені в позовній заяві, а тому суд приходить до висновку, що права ОСОБА_2, про захист яких вона просить, не порушені, і ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі.

На вищезазначене суд першої інстанції уваги не звернув, у зв'язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення міськрайонного суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Грошові кошти, які були внесені на депозитний рахунок суду при подачі позовної заяви, слід повернути позивачу.

Крім цього, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1. підлягає стягненню сплачений ним за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 5207,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367,374,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Грошові кошти в розмірі 126 680 грн., які знаходяться на депозитному рахунку Васильківського міськрайонного суду Київської області відповідно до платіжного доручення № 64438247 від 8 серпня 2016 року, повернути ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 5 207 (п'ять тисяч двісті сім гривень сорок копійок) грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2018 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

В.М. Ратнікова