Постанова

Іменем України

27 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 464/11606/13-ц

провадження № 61-16733св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - організація торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх»,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2014 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Мацея М. М., Монастирецького Д. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року організація торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх» (далі - ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі.

Позовна заява мотивована тим, що у 2005 році позивач дізнався про існування договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 04 листопада 1999 року, укладеного між ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем, за умовами якого відчужувалась нежитлова будівля на АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що договір між сторонами не укладався та є підробленим, позивач просив поновити строк звернення до суду з цим позовом, визнати зазначений договір купівлі-продажу недійсним та визнати за ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» право власності на нежитлову будівлю.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 березня 2014 року позов ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» задоволено. Поновлено ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом.

Визнано договір купівлі-продажу від 04 листопада 1999 року, укладений між ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» та ОСОБА_4, недійсним.

Зареєстровано право власності на будівлю магазину на АДРЕСА_1, загальною площею 1041,9 кв. м, за ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що експертизами у кримінальному провадженні встановлено, що підпис у договорі купівлі-продажу зі сторони ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» виконаний не директором товариства, а іншою особою, тому цей договір не відповідає закону та підлягає визнанню недійсним. Поновлюючи строк позовної давності для звернення до суду з позовом, суд виходив з того, що ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» про порушення свого права дізналась у 2013 році під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2014 року скасовано рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 березня 2014 року, у задоволенні позову ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки експертизи не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки з них неможливо встановити предмет дослідження. Судовим рішенням в іншій цивільній справі встановлені обставини укладення спірного договору, які не доказуються у цій справі в силу статті 61 ЦПК України 2004 року, та переходу права власності до покупця, а тому підстав для визнання його недійсним немає.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2014 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_9 не брала участі у розгляді справи, проте дійсність договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04 листопада 1999 року порушує її право власності на частину нежитлової будівлі на АДРЕСА_1, яка набута нею у спільну сумісну власність подружжя, оскільки вона надавала письмову нотаріально посвідчену згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_5 1/3 частини зазначеної нежитлової будівлі. Представник ОСОБА_9 зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, вважаючи висновки судових експертиз неналежними доказами у справі та застосовуючи статтю 61 ЦПК України щодо обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року, які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. У разі залучення ОСОБА_9 до участі у справі як особи, щодо якої зазначені обставини не встановлювались, вона мала б процесуальну можливість в загальному порядку спростувати обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року та як третя особа могла заявити самостійні вимоги на предмет позову щодо визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 липня 2018 року справу № 464/11606/13-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 405 ЦПК України, якщо касаційна скарга надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час касаційного розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. Суд касаційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час касаційного розгляду справи за касаційною скаргою іншої особи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 04 листопада 1999 року між ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, відповідно до умов якого останній придбав нежитлове приміщення, загальною площею1280,00 кв. м, що розташовано на АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року у справі № 22-2792/07 визнано дійсним укладений 04 листопада 1999 року між ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу приміщення на АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_4 право власності на це приміщення. Визнано недійсним укладений 25 квітня 2005 року ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу цього приміщення та зобов'язано цих осіб не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні зазначеним приміщенням.

Ухвалою Верховного Суду України від 12 травня 2008 року зазначене рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Рішенням Верхового Суду України від 22 лютого 2012 року за результатом перегляду судових рішень у зв'язку з винятковими обставинами рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року у частині визнання дійсним укладеного 04 листопада 1999 року між ОТВП у формі ТОВ «Ярмарх» та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу приміщення на АДРЕСА_1 скасовано. Ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначеної вимоги. У решті рішення суду апеляційної інстанції та ухвалу суду касаційної інстанції залишено без змін.

Спір, який виник у цій справі, стосується оспорювання дійсності договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04 листопада 1999 року з підстав, передбачених статтею 48 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР).

Рішення суду апеляційної інстанції оскаржує ОСОБА_9 як заінтересована особа, яка не брала участі у розгляді справи, не була стороною оспорюваного правочину та на час розгляду справи судом не має права власності на спірне нежитлове приміщення.

Стаття 2 ЦПК України визначає завданням цивільного судочинства, зокрема справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин (укладення договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04 листопада 1999 року), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Аналогічні положення містяться у статтях 203, 215 ЦК України.

Отже, предметом судового захисту є порушення (не визнання або оспорювання) суб'єктивного цивільного права або інтересу особи, або реальна загроза таких дій.

ОСОБА_9 у доводах касаційної скарги зазначає, що ОСОБА_5, перебуваючи у шлюбі з нею, за рахунок спільних коштів придбав частину нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року. На підтвердження цих обставин надала нотаріально посвідчену заяву від 23 квітня 2005 року про згоду на придбання ОСОБА_9 1/3 частини зазначеного приміщення за ціною та на умовах на його розсуд.

ОСОБА_7 зазначені доводи не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

У такому разі незалучення ОСОБА_9 до участі в справі як третьої особи не є підставою для скасування правильного по суті і законного судового рішення.

Отже, обставини, якими ОСОБА_9 обґрунтовує порушення своїх прав та які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, суд апеляційної інстанції не порушив норми процесуального права та правильно застосував норми матеріального права, що є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик