Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 755/18194/15-ц

провадження № 61-2564св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хижняк Андрій Миколайович, Відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2016 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у вересні 2015 року звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті») про визнання виконавчого напису, що вчинений 06 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А. М., зареєстрованого у реєстрі за № 460, таким, що не підлягає виконанню.

Позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що 25 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір № 50007426 про надання кредиту у розмірі 340 031, 94 грн та 135 041, 45 грн додаткового кредиту. На забезпечення кредитних зобов'язань 06 лютого 2013 року укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею О. В., зареєстрований у реєстрі за № 261.

Державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва на підставі виконавчого напису від 06 квітня 2015 року № 460, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А. М., відкрито виконавче провадження № 47180867 зі звернення стягнення на автомобіль марки «AUDI» А6, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, на користь ТОВ «Порше Мобіліті» з метою задоволення його вимог у розмірі несплачених чергових платежів 53 702, 94 грн, штрафних санкцій за вимогами щодо сплати 2 339, 00 грн, витрат, понесених компанією з метою повернення простроченої заборгованості, - 3 150, 00 грн, штрафу за порушення повернення кредиту - 68 006, 39 грн, суми кредиту - 660 329, 99 грн, а разом у розмірі 787 528, 32 грн.

Вчинений виконавчий напис ОСОБА_3 вважає таким, що не підлягає виконанню, оскільки сума заборгованості не є безспірною, так як вона зазначена без врахування сум погашення кредиту, які були ним внесені 31 жовтня 2014 року у розмірі 50 000, 00 грн та 01 грудня 2014 року у розмірі 6 000, 00 грн; штрафні санкції нараховані безпідставно, а тому сума заборгованості є значно меншою, ніж заявлена ТОВ «Порше Мобіліті» до нотаріуса. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не перевірив факти наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вимоги частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» про безспірність заборгованості.

Письмове повідомлення щодо сплати кредитних зобов'язань у розмірі 787 528, 32 грн на адресу ОСОБА_3 не надходило, про таку суму боргу, яка одноособово нарахована відповідачем, він дізнався лише з матеріалів виконавчого провадження, тому не міг заперечити проти нарахованої ТОВ «Порше Мобіліті» суми заборгованості.

Також усупереч пункту 4 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України під час вчинення виконавчого напису нотаріус не зазначив у ньому строк, за який проводиться стягнення.

Правовими підставами позову ОСОБА_3 зазначив правила статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», статтю 20 Закону України «Про заставу».

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено, судом визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хижняка А. М., вчинений 06 квітня 2015 року, зареєстрований у реєстрі за № 460, про звернення стягнення на транспортний засіб марки АUDІ, модель А6, рік виробництва 2012, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що приватним нотаріусом не дотримано вимог статті 89 Закону України «Про нотаріат», а у частині виконання обов'язку зазначення у виконавчому написі строку, за який проводиться стягнення, лише зазначено, що строк платежу настав 16 листопада 2014 року, у зв'язку з чим з виконавчого напису неможливо встановити, за який період має погашатися заборгованість шляхом продажу заставного майна. Факт наявності зазначеної у виконавчому написі суми боргу позивачем не визнається, що свідчить про відсутність безспірності вимог, тому суд вважав, що позов є обґрунтованим та задовольнив його.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_3 була отримана вимога кредитора, а від того, за якою саме адресою він її отримав, правильність здійснення виконавчого напису нотаріусом не залежить. Позивач не надав суду доказів про наявність спору між сторонами та наявність позову до кредитора. Позивач не зазначав про дієві наміри звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, незважаючи на те, що йому було відомо про наміри кредитора розпочати процедуру звернення стягнення на належне йому майно.

Апеляційний суд зазначив, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів, які надаються для здійснення нотаріальної дії. Встановивши, що кредитор надав нотаріусу всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про дострокове повернення кредиту, апеляційний суд зробив висновок про наявність підстав для відмови в позові, а та обставина, що зазначена сума заборгованості за кредитом більша, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору. Апеляційний суд застосував до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2016 року, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. На переконання заявника, апеляційний суд зробив помилковий висновок про направлення йому вимоги (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту з наміром звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку. Апеляційний суд не врахував правила статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо одночасної з направленням боржнику повідомлення необхідності реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, доказів про що судам першої та апеляційної інстанцій не надано. Заявник не згоден із сумами заборгованості, які пред'явило ТОВ «Порше Мобіліті» до нього як у вимозі, так й у виконавчому написі, оскільки розрахунки здійснені без зазначення використаного обмінного курсу, відсутнє посилання, що сума заборгованості визначена в еквіваленті до долара США. Апеляційний суд, як стверджує заявник, неправильно застосував норми статей 87-89 Закону України «Про нотаріат» та пунктів 2.2, 3.5, 4 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року. На обґрунтування доводів касаційної скарги заявник посилається на необхідність застосування до спірних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-143цс14.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» просить відхилити касаційну скаргу, а оскаржуване судове рішення залишити без змін. ТОВ «Порше Мобіліті» для вчинення виконавчого напису надав нотаріусу відповідну заяву, оригінал кредитного договору, оригінал вимоги (повідомлення) про дострокове погашення кредиту та сплати заборгованості за ним та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення заявнику, несплачені рахунки-фактури. Розбіжність сум, зазначених у вимозі та виконавчому написі, пояснюється тим, що розрахунок за кредитним договором здійснюється в гривнях, що є еквівалентом суми в доларах США. На переконання ТОВ «Порше Мобіліт», суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд надав оцінку всім доказам, повно з'ясував фактичні обставини справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 20 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 17 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_3 25 січня 2013 року укладено кредитний договір № 50007426, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 340 031, 94 грн, що еквівалентно 41 721, 71 дол США, та додатковий кредит в сумі 135 041, 45 грн, що еквівалентно 16 569, 50 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9, 90 % річних на 60 місяців. На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між названими сторонами 06 лютого 2013 року укладено договір застави транспортного засобу № 50007426, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею О. В., зареєстрований у реєстрі за № 261, за умовами якого позивачем передано в заставу належний йому транспортний засіб марки AUDI A6, державний номер НОМЕР_1.

06 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А. М. вчинено виконавчий напис № 460 про звернення стягнення на транспортний засіб марки AUDI A6, державний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, для задоволення вимог ТОВ «Порше Мобіліті» у розмірі несплачених чергових платежів 53 702, 94 грн, штрафних санкцій за вимогами щодо оплати - 2 339, 00 грн, витрат, понесених компанією з метою повернення простроченої заборгованості, - 3 150, 00 грн, штрафу за порушення терміну дострокового повернення кредиту - 68 006, 39 грн, суми кредиту - 660 329, 99 грн, що становить 787 528, 32 грн.

У матеріалах справи міститься копія вимоги (повідомлення) ТОВ «Порше Мобіліті» від 19 січня 2015 року на ім'я ОСОБА_3 та вимоги від 19 січня 2015 року, що адресована ОСОБА_5 щодо дострокового повернення кредиту і сплати заборгованості за кредитним договором. Також наявна копія рекомендованого повідомлення із зазначенням про те, що лист було вручено ОСОБА_3 особисто. Обидві вимоги надсилалися за адресою: АДРЕСА_1.

У адресованій відповідачу вимозі від 19 січня 2015 року про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором зазначено про те, що станом на 19 січня 2015 року заборгованість за кредитним договором становила 784 465, 00 грн, що складається із: дострокового повернення невиплаченої суми кредиту - 559 220, 65 грн, несплачених чергових платежів (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу) - 53 702, 94 грн, штрафних санкцій - 2 339, 00 грн, витрат, понесених компанією з метою повернення простроченої заборгованості, - 3 150, 00 грн та штрафу за порушення терміну повернення кредиту - 166 052, 41 грн. Суди встановили різницю між сумами, які зазначені у вимозі, та сумами у виконавчому написі, а саме: у частині розміру дострокового повернення невиплаченої суми кредиту, яка у вимозі зазначена 559 220, 65 грн, а у виконавчому написі - 660 329, 99 грн; загальна сума кредитної заборгованості у вимозі складає 784 465, 00 грн, а у виконавчому написі - 787 528, 32 грн.

Також суди встановили, що у виконавчому написі не визначено строк, за який проводиться стягнення, лише зазначено, що строк платежу настав 16 листопада 2014 року, у зв'язку з чим з виконавчого напису неможливо встановити, за який період має погашатися заборгованість шляхом продажу заставного майна.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 21 цього Закону до забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору.

За змістом статті 22 згаданого Закону обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов'язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

У частині першій статті 23 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

У статті 26 цього Закону визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Відповідно до частини першої статті 50 цього Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

При цьому частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Такі вимоги є імперативними і не можуть виконуватися на розсуд стягувача.

У статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов'язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов'язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Згідно зі статтею 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пов'язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимог про усунення порушення зобов'язання або передання предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - тривалістю в 30 днів, та пов'язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже й подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.

Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання, реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та внесення відомостей до нього врегульовано статтею 42 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою держателем Державного реєстру обтяжень рухомого майна є уповноважений центральний орган виконавчої влади. До Державного реєстру обтяжень рухомого майна вносяться, зокрема відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

У частині четвертій статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження.

Порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830 (далі - Порядок № 830).

Відповідно до пункту 4 Порядку № 830 визначено, що державна реєстрація відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідного запису.

Пунктом 5 Порядку № 830 передбачено, що державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а також адміністратором Державного реєстру обтяжень рухомого майна та його філіями на підставі відповідного договору.

У пункті 6 цього Порядку зазначено, що заяву про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження (далі - заява) у паперовій формі підписує обтяжувач, справжність підпису якого нотаріально засвідчується (крім випадків подання заяви щодо публічних обтяжень та випадків подання заяви нотаріусу, яким безпосередньо вчинено дію, спрямовану на виникнення, зміну, припинення обтяження, а також на звернення стягнення на предмет обтяження).

Процедуру вчинення виконавчого напису врегульовано Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5). Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява (підпункт 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172 (далі - Перелік № 1172), та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Згідно з підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку № 1172, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Разом з тим, відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса щодо проведення перевірки дотримання стягувачем норм спеціального Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його скасовано виданим пізніше загальним актом.

Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить відповідної інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису.

При цьому неподання стягувачем на вимогу нотаріуса на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет застави є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», а невчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів щодо витребування від обтяжувача згаданої інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів свідчить про незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних.

Таким чином, факт недотримання стягувачем положень частини третьої статті 24 та частини першої статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» і нездійснення ним до вчинення виконавчого напису реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження є достатньою правовою підставою для визнання за рішенням суду виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Звернення стягнення на предмет застави пов'язується саме з реєстрацією у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження та сплив тридцятиденного строку для добровільного виконання боржником свого зобов'язання. Приватний нотаріус не перевірив реєстрації стягувачем у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, не врахував, що звернення стягнення на предмет застави може бути розпочате лише в разі невиконання боржником свого зобов'язання протягом тридцяти днів з дня реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження.

Такі ж правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження

№ 14-83цс18).

Зважаючи на наведене, висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є помилковими та необґрунтованими, такими, що зробленими суперечать нормам матеріального права.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок про скасування рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2016 року та залишення в силі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

За частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Керуючись статтями 389, 400, 402, 409, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 червня 2016 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик