Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/2192/17 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 54 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів: Григорусь Н.Й., Галацевич О.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/2192/17 за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Трубний завод «Трубосталь», за участю третьої особи - генерального директора Приватного акціонерного товариства «Трубний завод «Трубосталь» - Спариняка Володимира Миколайовича про визнання незаконним наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Трубний завод «Трубосталь» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2018 року, яке ухвалене суддею Невмержицькою О.А. в м. Коростень

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнив, та просив визнати наказ ПрАТ «Трубний завод «Трубосталь» від 29.05.2017 р. №469-к про звільнення з роботи за прогул без поважних причин незаконним та скасувати його, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.05.2017 р. по 10.08.2017р., та заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування вимог, зазначив, що з 19.10.2007 р. перебував у трудових відносинах з відповідачем та 29.05.2017 р. був звільнений за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Однак, вважає, що звільнення відбулось не на законних підставах та не у відповідності до вимог трудового законодавства. 21 травня 2017 р. він працював у нічну зміну (в ніч з 21.05. на 22.05.) з 0 год. 00 хв. до 07 год. ранку. Оскільки його напарник - стропальник ОСОБА_4 на роботу не вийшов, тому йому довелось працювати за двох. В наступну зміну - 24.05.2017 р. ОСОБА_4 повинен був відпрацювати за нього, тому на роботу він не вийшов. Однак, 29.05.2017 р. начальник відділу кадрів повідомив, що його звільнено з роботи за прогул та видав трудову книжку без видачі копії наказу про звільнення. Позивач вважає звільнення незаконним та таким, що спричинило моральну шкоду, яка проявилась у душевних стражданнях, втраті спокою, погіршеному самопочутті та пригніченому стані.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконним п.1 наказу ПрАТ «ТЗ «Трубосталь» № 469-к від 29.05.2017 р.; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8875,53 грн. та 3500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач - ПрАТ «ТЗ «Трубосталь» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, зазначає, що 24.05.2017 р. працівник ОСОБА_2 допустив прогул без поважних причин та порушення ст. 30 КЗпП України, відповідно до норм якої повинен був виконувати доручену йому роботу особисто без права передоручати її виконання іншій особі. Крім того, відповідач як роботодавець, обираючи спосіб дисциплінарного стягнення, скористався правом, закріпленим у ст. 149 КЗпП України.

Представник позивача ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечив, надіславши відзив, у якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги і просила скасувати рішення суду повністю та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа - генеральний директор ПрАТ «ТЗ»Трубосталь» Спариняк В.М. подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 19.10.2007 р. Відповідно до наказу № 469-к від 29.05.2017 р. ОСОБА_2 був звільнений з роботи за прогул на підставі ст.40 п.4 КЗпП України, що стверджується даними трудової книжки, наказом (а.с.4,36). Зі змісту вказаного наказу вбачається, що підставою для звільнення є службова записка ОСОБА_6 та пояснення ОСОБА_2 З наказом позивач був ознайомлений 29.05.2017 р., що стверджується його підписом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено з порушенням установленого законом порядку, без згоди представника ради трудового колективу. Стягуючи кошти на відшкодування моральної шкоди, суд вважав, що незаконне звільнення призвело не лише до порушення права на працю, а й до моральних страждань, позбавило позивача засобів існування, змусило докладати зусиль для організації свого життя.

Такі висновки суду є вірними виходячи з наступного.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пункт 4 статті 40 КЗпП України передбачає можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за прогул.

Відповідно до ч.ч.1,7 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Тобто, звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена та діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

В оспорюваному наказі зазначено, що підставою для звільнення є службова записка в.о.начальника цеха №2 ОСОБА_6 та пояснення ОСОБА_2 від 29.05.2017 р. Акт про відсутність на робочому місці від 24.05.2017 р. та згода на звільнення представника трудового колективу, як підстави звільнення, в наказі № 469-к від 29.05.2017 р. не зазначені.

Копія наказу про звільнення не була видана ОСОБА_2 у день його звільнення, чим роботодавець порушив вимоги ст. 47 ч.3 КЗ/пП України.

Звільнення на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України має здійснюватися з дотриманням порядку і строків, передбачених ст.ст. 148, 149 КЗпП України.

Згідно положень ст.149 ч.2,3 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Системний та логічний аналіз вказаної норми закону свідчить про те, що до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від працівника письмові пояснення. Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни.

Матеріали справи не містять доказів того, що від відповідачем проводилось дисциплінарне розслідування з вказаного питання.

Крім того наказ № 469-к-к від 29.05.2017 р. не містить дати, коли саме відбувся прогул позивача та, як підставу для звільнення, акт про відсутність позивача на робочому місці, складеного з дотриманням законодавства, хоча саме акт про відсутність працівника на робочому місці, його пояснення, результати дисциплінарного розслідування порушення трудової дисципліни і є підставою для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відсутність працівника на роботі з причини, що є поважною, не може вважатись прогулом і викликати розірвання трудового договору. Законодавство про працю не містить переліку причин відсутності на роботі, які необхідно вважати поважними. У кожному окремому випадку їх наявність або відсутність визначається власником або уповноваженим ним органом. Правильність такого визначення перевіряється судом при розгляді спору про поновлення працівника на роботі.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведене звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевірити їх відповідність законові.

За умовами п. 22 Постанови у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

У відповідності з ч.1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що позивача було звільнено з дотриманням установленого законом порядку, відповідачем надано не було. Також відповідачем не було доведено та обґрунтовано необхідність застосування до позивача дисциплінарного стягнення саме у вигляді звільнення, враховуючи попередню роботу позивача на даному підприємстві та відсутність будь-яких стягнень, а також відсутність заподіяної підприємству шкоди у зв'язку з невиходом позивача на роботу 24.05.2017 р.Посилання представника відповідача на вибірковість та необ'єктивність досліджених судом доказів є безпідставними. Суд, з урахуванням положень ч.7 ст.81 ЦПК України, не збирає докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, а лише досліджує надані сторонами.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу, окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що при звільненні ОСОБА_2 роботодавцем не були дотримані норми ч.4 ст.40, ч.2 ст.149 КЗпП України, а тому прийняте ним рішення про звільнення не може вважатися, законним, обґрунтованим та справедливим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання наказу незаконним.

Також колегія погоджується з висновком суду про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, оскільки незаконне звільнення вплинуло на звичний спосіб життя позивача, психологічний стан, необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та доведення порушених прав в судових інстанціях.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині рішення. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем не надано. При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, правильно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Трубний завод «Трубосталь» залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2018 року.

Головуючий : Судді :