ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/21491/14-ц

провадження № 61-4461св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану представником Артеменком Петром Миколайовичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року, ухвалене у складі судді Колдіної О. О., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 грудня 2015 року, постановлену колегією у складі суддів: Мараєвої Н. Є, Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 та Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулися з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО») про стягнення суми страхового відшкодування на користь вигодонабувача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 06-10/395, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 1 500 000 грн зі сплатою 15 % річних та з кінцевим терміном повернення заборгованості за всіма траншами кредиту до 10 грудня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між банком та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір № 410/41 від 11 грудня 2007 року, за яким предметом іпотеки є нежитлова будівля, що знаходиться у АДРЕСА_1 - телятник загальною площею 956,9 кв.м, позначений на плані земельної ділянки літерою А7, та нежитлова будівля, що знаходиться за цією ж адресою, - телятник загальною площею 1 781,2 кв.м, позначена на плані земельної ділянки літерою А9.

На виконання умов іпотечного договору предмет іпотеки застрахований в ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО».

11 квітня 2014 року біля 5 год. із застрахованим майном сталася страхова подія - пожежа.

14 квітня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із повідомленням про страхову подію та подав заяву про видачу копії договору страхування, оскільки його примірник згорів, а також надав всі необхідні документи для виплати страхового відшкодування.

Однак, всупереч умовам договору страхування, ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» не склало у дводенний термін страховий акт та не повідомило про причини відмови у виплаті страхового відшкодування.

Враховуючи час виникнення пожежі, ОСОБА_4 не зміг у строк, передбачений договором добровільного страхування, повідомити страхову компанію про страховий випадок та обставини виникнення страхової події протягом 2 год з моменту настання, бо не міг додзвонитись. Однак про пожежу одразу повідомив Броварський МВ ГУ МВС України в Київській області та Державну службу з надзвичайних ситуацій. Тому, посилаючись на безпідставність відмови ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» у виплаті страхового відшкодування, позивачі просили стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_4 суми витрат у розмірі 3 000 грн та страхове відшкодування на користь ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 392 617,04 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що повідомлення про страховий випадок було несвоєчасним, застраховане майно використовувалося не за його функціональним призначенням, що за умовами договору страхування є підставами для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 9 грудня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції, оскільки судом встановлено наявність обставин, які за умовами договору страхування є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

У травні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк», діючи через свого представника - Артеменка П. М., подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, викладені страховою компанією, є суто формальними та без урахування умов договору страхування. Суд, вирішуючи позов, не застосував відповідні норми статей 979, 991 ЦК України та статей 16, 26 Закону України «Про страхування», а також норми, які регулюють договірні правовідносини між сторонами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 21 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У серпні 2016 року від відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якій товариство посилається на те, що рішення суду про відмову у задоволенні позову є обґрунтованим, оскільки страхова компанія мала всі підстави, передбачені договором, для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Судами встановлено, що 11 грудня 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладений договір відновлювальної кредитної лінії

№ 06-10/395, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості у розмірі до 1 500 000 грн. зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості за всіма траншами кредиту до 10 грудня 2017 р.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір № 410/41, за яким предметом іпотеки є нежитлова будівля (телятник), що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 956,9 кв.м, позначена на плані земельної ділянки літерою А7, та нежитлова будівля (телятник), що находиться за цією ж адресою, загальною площею 1 781,2 кв.м, позначена на плані земельної ділянки літерою А9.

Згідно з умовами пункту 2.1.6 іпотечного договору іпотекодавець повинен укласти договір страхування предмета іпотеки на користь іпотекодержателя ПАТ «Укрсоцбанк» з погодженням страхової компанії з іпотекодержателем за визначеними ризиками, серед яких є пожежа.

29 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» укладений договір добровільного страхування майна, предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника, на строк до 10 грудня 2017 року, а застрахованим майном - нежитлова будівля, що знаходиться у АДРЕСА_1 - телятник загальною площею 956,9 кв.м, позначена на плані земельної ділянки літерою А7, та нежитлова будівля, що находиться за цією ж адресою - телятник загальною площею 1 781,2 кв.м, позначена на плані земельної ділянки літерою А9.

У пункті 4 зазначеного договору добровільного страхування майна визначені страхові випадки, серед яких є знищення або пошкодження майна в результаті пожежі.

11 квітня 2014 року біля 4 год. 50 хв. у нежитлових приміщеннях, які є застрахованим майном, сталась пожежа.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати, зокрема, у разі подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку, несвоєчасне повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків (стаття 991 ЦК України).

Листом від 4 серпня 2014 року ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» повідомило ОСОБА_4 про відмову у виплаті страхового відшкодування з підстав несвоєчасного повідомлення про настання страхового випадку та використання застрахованого майна для інших цілей, ніж зазначено у договорі страхування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правомірного висновку про те, що страхувальник ОСОБА_4 усупереч положенням пункту 8.1.2 договору добровільного страхування не повідомив ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про настання страхового випадку протягом двох годин з моменту виникнення пожежі. Суди вважали обґрунтованими доводи страхової компанії про те, що страхувальник не дотримався інструкцій зі зберігання, експлуатації і обслуговування застрахованого майна, а також використовував це майно для інших цілей, ніж ті, для яких воно призначене.

Так, у справі встановлено, що дії страхувальника при настанні страхового випадку встановлені у розділі 8 договору, відповідно до якого страхувальник при настанні події, яка за умов договору може бути кваліфікована як страховий випадок, зобов'язаний негайно, але не пізніше двох годин повідомити страховика про настання страхового випадку і виконати його інструкції.

У випадку, якщо виконання вказаних вимог було неможливе, страхувальник зобов'язаний надати підтвердження наявності поважних причин для порушення строків повідомлення. Якщо це не є можливим - повідомити до компетентних органів. За відсутності можливості визначити органи, в компетенцію яких входить встановлення факту і причин події, що відбулася, страховик має право проведення незалежної експертизи для встановлення причин виникнення події (пункт 8.1.2 договору ).

Суд встановив, що 14 квітня 2014 року, тобто поза межами строку, ОСОБА_4 повідомив страховика про настання страхового випадку, передбаченого умовами договору.

Також за умовами пункту 11.1.3 договору добровільного страхування майна, укладеного із ОСОБА_4, страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо страхувальник не дотримався інструкцій зі зберігання, експлуатації і обслуговування застрахованого майна, а також використовував це майно для інших цілей, ніж ті, для яких воно призначене.

Предметом договору страхування, укладеного 28 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», є конструктивні елементи майна, які у додатку до договору страхування визначені як нежитлові будівлі - телятники, і перелік яких детально описано у договорі.

Внаcлідок пожежі вогнем частково знищено матеріальні цінності, що на момент виникнення горіння знаходились всередині будівлі, і пошкоджені плавзасоби, розташовані із західної сторони будівлі (катер, водний мотоцикл).

З висновку № 34/В/17.04.2014, складеного 20 квітня 2014 року, суди встановили, що об'єктом пожежі є складська будівля.

З огляду на встановлені обставини суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильних висновків про безпідставність позовних вимог.

Доводи заявника про помилковість встановлених судами обставин не мають правового значення під час касаційного перегляду справи, оскільки переоцінка доказів знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Крім того, доказів на спростування встановлених судами попередніх інстанцій обставин матеріали справи не містять.

Обставинам, якими обґрунтовано неправомірність відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування, доказам і запереченням сторін суди попередніх інстанцій дали оцінку та не встановили поважних причин невиконання страхувальником обов'язку щодо повідомлення страховика негайно, але не пізніше двох годин про настання страхового випадку. Таке порушення зобов'язання за умовами пункту 11.1.8 договору страхування майна є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Крім того, судами на підставі оцінки належних та допустимих доказів встановлено використання застрахованого майна для інших цілей, ніж ті, для яких воно призначено.

Доводами касаційної скарги такі висновки не спростовано, а функціональне призначення приміщень підтверджено договором їх купівлі-продажу, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, технічним паспортом приміщень.

Згідно зі статтями 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, (далі - ЦПК України) в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин,що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті 57, 58 ЦПК України в цій же редакції).

Відповідно до статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають та спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану його представником Артеменком Петром Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик