АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року

м. Харків

справа № 645/1907/18

провадження № 22-ц/790/4638/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1,

заінтересована особа Головне управління ДМС у Харківській області

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Головне управління ДМС у Харківській області про встановлення факту постійного проживання на території України за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року (в складі судді Горпинич О.В.),

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа - Головне управління ДМС у Харківській області про встановлення факту постійного проживання на території України і просив встановити факт постійного проживання на території, що стала територією України, а саме в АДРЕСА_1 в період з 1957 року по 1961 рік його баби ОСОБА_2, діда ОСОБА_3 та батька ОСОБА_4

Позовна заява мотивована тим, що він є громадянином Республіки Білорусь та має намір стати громадянином України. Для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, серед іншого, йому необхідно надати документи, що підтверджують факт проживання своїх родичів в м. Харкові до 24.08.1991 року, проте такі відомості в адресно-довідковому відділі не збереглися.

Вказував, що його баба ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вітебськ (Республіка Білорусь), з 1939 року по 1944 рік навчалась в Київському медичному інституті. В воєнні роки бабуся змінила ім'я та по батькові з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2», а після одруження змінила прізвище на «ОСОБА_2». В подальшому бабуся ОСОБА_2 з 1957 року по 1961 рік працювала в 13-й районній лікарні м. Харкова.

Його дід ОСОБА_3, 1914 року народження, був військовослужбовцем, проживав з дружиною і сином (бабусею та батьком заявника) за адресою: АДРЕСА_1, та помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом з бабусею та дідусем проживав і його батько ОСОБА_4

Батько заявника, ОСОБА_4, у віці 10 років, а саме 09.06.1958 року, знаходився на амбулаторному лікуванні в Інституті ортопедії та травматології ім. проф. Сітенко (м. Харків). Таким чином його дідусь та бабуся разом з його батьком постійно проживали на території, що стала територією України до 24 серпня 1991 року. На підставі викладеного до суду було подано відповідну заяву.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.04.2018 року відкрито провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.

21 травня 2018 року на адресу суду від ГУ ДМС України в Харківській області надійшов відзив на заяву, в якому останні просили відмовити в задоволенні заяви посилаючись на те, що заявником не надано достатніх доказів належності диплому про закінчення медичного інституту саме його бабі ОСОБА_2, не надано документа про зміну імені з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2». Відсутність у виробничий характеристиці та у трудовій книжці даних про місто, де знаходилась 13 лікарня, де працювала ОСОБА_2 також унеможливлює зробити висновок про її проживання саме в місті Харкові. Копія посвідчення до ювілейної медалі діда ОСОБА_3 не може свідчити про підтвердження факту його проживання у м. Харків, оскільки документ не містить такої інформації. Посилання на знаходження батька заявника, ОСОБА_4 на амбулаторному прийомі та отримання лікування в Українському інституті ортопедії та травматології ім. проф. Сітенка також не може свідчити про факт його постійного проживання у м. Харкові, оскільки лікування у даному закладі отримує кожна особа, незалежно від її місця проживання. Отже, жодними належними та допустимими доказами заявник не довів факту родинних зв'язків з бабусею ОСОБА_2 та факту постійного проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1957 року по 1961 рік за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати ті ухвалити нове рішення, яким його заяву задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначив, що судом першої інстанції не було вмотивовано відхилення його доказів, що призвело до неправильного з'ясування всіх фактичних обставин справи та ухвалення рішення суду, яке не відповідає принципу верховенства права, є незаконним та необґрунтованим.

23 серпня 2018 року до Апеляційного суду Харківської області надійшов відзив Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на вищевказану апеляційну скаргу, в якому вказано, що доводи заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 не підтверджені належним чином, тому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2018 року розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні зави ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження своїх вимог.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до статті 316 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об'єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення: встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно вимог підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлення належності до громадянства України стосується: громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

За змістом пункту 8 наведеного Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Стаття 1 Закону України «Про громадянство» визначає поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах»: - проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; - безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Відповідно до пункту 3 частин 2 статті 9 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року (зі змінами), безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Судом встановлено, що 30.01.2018 року адвокат Єрьоменко А.В., діючи в інтересах громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1, звернувся до Головного Управління ДМС у Харківській області із запитом про те, які документи необхідно надати для підтвердження постійного проживання до 24.08.1991 року на території, що стала територією України родичів, а саме бабусі - ОСОБА_2 та дідуся - ОСОБА_3

На вказаний запит заявника було повідомлено, що однією з підстав для набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України» є постійне проживання особи або визначених цією статтею Закону кровноспоріднених родичів на території України до 24.08.1991 року. Вказаний факт має бути доведений документально. Документом, який має доводити факт постійного проживання на території України до зазначеної дати, як правило, виступає картка прописки форми 16 та по квартирна картка форми 17 або загальні по господарські книги сільських/селищних рад. Наразі видача та зберігання таких карток чинним законодавством не регламентована. У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Також, зазначалось, що існує Угода між Україною і Республікою Білорусь про спрощений порядок зміни громадянства громадянами України. Які постійно проживають в Республіці Білорусь, і громадянами Республіки Білорусь, які постійно проживають в Україні.

Батьком заявника - громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 є ОСОБА_4, 1948 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим відділом РАГС Жовтневого райвиконкому м. Вітебськ від 29.06.1980 року, актовий запис № 1099.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4, його батьками та відповідно, дідом та бабою заявника, є ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2.

Доказів безперервного проживання на території України на законних підставах заявник суду не надав.

Заявником в обґрунтування своєї заяви були надані:

- диплом, відповідно до якого ОСОБА_2 у 1939 р. вступила та у 1944 р. закінчила повний курс лікувального факультету Київського медичного інституту за спеціальністю «Лікувальна справа»;

-копія свідоцтва про зміну прізвища, ім'я, по батькові, відповідно до якого ОСОБА_2 змінила по батькові на «ОСОБА_2».

- копія обкладинки трудової книжки на ім'я ОСОБА_2, заведеної 30.01.1954 р.;

- копія виробничої характеристики від 11.12.1961 р. на завідуючу терапевтичним відділенням 13-ї поліклініки ОСОБА_2, де зазначено, що остання працювала в 13-й лікарні з 1957 по 1961 роки;

- копія заяви ОСОБА_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я Ленінського районного військового комісара, як дружини померлого ОСОБА_3, про призначення пенсії;

- копія посвідчення до ювілейної медалі «40 років збройних сил СРСР» на ім'я ОСОБА_3.

Копія посвідчення до ювілейної медалі діда ОСОБА_3 не може свідчити про підтвердження факту його проживання у м. Харків, оскільки документ не містить такої інформації.

Також заявником не було надано доказів належності диплому про закінчення Київського медичного інституту його бабі ОСОБА_2, а саме документу, що посвідчує зміну прізвища «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2», зміну імені «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2».

Відсутність у виробничій характеристиці та у трудовій книжці даних про місто, в якому знаходилась 13-а поліклініка чи 13-а лікарня, в якій працювала ОСОБА_2, також унеможливлює зробити висновок про її проживання саме в м. Харкові.

Надана заявником довідка Українського інституту ортопедії та травматології ім. проф. Сітенко про те, що 09.06.1958 року ОСОБА_4, 10 років, знаходився на амбулаторному прийому та отримав лікування з приводу наявного захворювання - не може слугувати належним доказом, відповідно до ст. 77 ЦПК України, оскільки не містить інформацію щодо предмету доказування - а саме місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4, адже лікування в даному лікувальному закладі отримує кожна особа, незалежно від її місця проживання.

Крім того, заявник не надав суду даних про своє звернення з приводу отримання громадянства України та про відмову йому у наданні громадянства саме у зв'язку з відсутністю даних про проживання рідних на території України до 24.08.1991 р., або недоведенням факту родинних зв'язків.

Будь-яких доказів стосовно реєстрації заявника або його родичів на території України, а також будь-які інші документальні дані, що підтверджують проживання заявника та його родичів на території України станом на 24.08.1991 року на законних підставах заявником не надано.

.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що обставини, на які посилається заявник у заяві, не знайшли свого підтвердження, а тому вимоги, викладені у заяві, задоволенню не підлягають.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 вересня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко