КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/427/2018 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 грудня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Кулішенка Ю.М.,

суддів: Приходька К.П., Олійника В.І.

за участю секретаря: Зубленка Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Національного Інституту раку на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Національного інституту раку, треті особи: Первинна профспілкова організація Національного інституту раку, незалежна первинна профспілкова організація Національного інституту раку про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 01 вересня 2016 року була прийнята на роботу до Національного інституту раку на посаду начальника відділу обслуговування, ремонту та експлуатації будівель, споруд, інженерних мереж, в подальшому згідно наказу від 15 листопада 2016 року переведена на посаду начальника господарського відділу Національного інституту раку. Наказом № 154-К від 12 вересня 2017 року позивача звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України згідно службової записки від 12 вересня 2017 року та актів про відсутність на робочому місці від 21 серпня 2017 року, 28 серпня 2017 року, 29 серпня 2017 року, 30 серпня 2017 року та 31 серпня 2017 року.

Позивач вказує, що 21 серпня 2017 року знаходилась на робочому місці, про що свідчать подані нею та зареєстровані рапорти до відповідача з робочих питань. Вона має статус одинокої матері, яка виховує дитину та двічі зверталась до відповідача із заявою про надання додаткової відпустки для проходження з дитиною медичного огляду. Не отримавши відмову у надані відпустки та вважаючи, що таку відпустку погоджено, у період з 28.08.2017 року по 31.08.2017 року перебувала у відпустці та проходила з дитиною медичний огляд. Також вказує про пряму заборону, передбачену у ч. 3 ст. 184 КЗпП України, на звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, з ініціативи власника.

Просила, поновити ОСОБА_3 на посаді начальника господарського відділу Національного інституту раку; стягнути з Національного інституту раку на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 425 грн. 20 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника господарського відділу Національного інституту раку.

Стягнуто з Національного інституту раку () на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 425 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Національний інститут раку подав апеляційну скаргу та просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову,посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги зазначає, що надані позивачем рапорти та їх подальша реєстрація не є належним доказом перебування на робочому місці ОСОБА_3 протягом усього робочого часу. Зазначає, що наказ про відпустку позивачу не видавався, ОСОБА_3 самовільно не вийшла на роботу і була відсутньою на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. Також зазначає, що посаду начальника господарського відділу Національного інституту раку скорочено. Рішення суду у подальшому виконати неможливо.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно, ст. 357 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є одинокою матір'ю, яка виховує малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується копією свідоцтва про народження від 31.08.2007 року (а.с. 18) та копією довідки Відділу реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві від 31.08.2007 року (а.с. 19).

Згідно із наказом № 152-К від 31.08.2016 року ОСОБА_3 прийнято на посаду начальника відділу обслуговування та ремонту будівель, споруд та інженерних мереж Національного інституту раку, з посадовим окладом згідно штатного розпису, із застосуванням податкової соціальної пільги підпункту 169.1.3. «а» Податкового кодексу України (а.с. 14).

Наказом № 204-К від 15.11.2016 року позивача переведено на посаду начальника господарського відділу Національного інституту раку (а.с. 137).

Наказом № 154-К від 12.09.2017 року ОСОБА_3 звільнено з посади начальника господарського відділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Копію наказу ОСОБА_3 отримала 13.09.2017 року (а.с. 5).

Підставою для звільнення позивача ОСОБА_3 стала її відсутність на робочому місці 21.08.2017 року, 28.08.2017 року, 29.08.2017 року, 30.08.2017 року та 31.08.2017 року.

Дані обставини були викладені у службовій записці в.о. заступника головного лікаря Національного інституту раку Фіци С.О. від 12.09.2017 року; актах про відсутність працівника на роботі від 21.08.2017 року, 28.08.2017 року, 29.08.2017 року, 30.08.2017 року та 31.08.2017 року.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості, оскільки звільнення позивача із займаної посади відбулось з порушенням вимог закону.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин

Відповідно до роз'яснень п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Абзацом 1 п.24 зазначеної Постанови визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно із ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів вбачається, що відповідачем складались акти про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці без поважних причин: 21.08.2017 року з 09.00 год. до 17.30 год. (а.с. 9); 28.08.2017 року, з 09.00 год. до 17.30 год. (а.с. 10); від 30.08.2017 року, з 09.00 год. до 17.30 год. (а.с. 12); 31.08.2017 року, з 09.00 год. до 17.30 год. (а.с. 13).

Проте 21.08.2017 року ОСОБА_3 до канцелярії відповідача подано два рапорти з робочих питань, що зареєстровані за номерами 829кн та 830 кн 21.08.2017 року (а.с. 14,15), а також заяву про надання відпустки з 28.08.2017 року, яка зареєстрована відповідачем за номером 831 кн від 21.08.2017 року (а.с. 16).

21 серпня 2017 року та 23 серпня 2017 року позивач зверталась до відповідача із заявами про надання додаткової відпустки на сім календарних днів з 28.08.2017 року, як матері, яка одна виховує дитину, для проходження медичного огляду малолітньої дитини, які зареєстровані відповідачем 21.08.2017 року за номером 831 кн (а.с. 16) та 23.08.2017 року за номером 835 кн (а.с. 17).

Судом першої інстанції досліджено оригінал табелю обліку робочого часу за серпень 2017 року, згідно якого 21 серпня 2017 року, 28 серпня 2017 року, 29 серпня 2017 року, 30 серпня 2017 року та 31 серпня 2017 року, ОСОБА_3 була присутня у вказані дати на робочому місці.

З листа Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11 квітня 2018 року № 19897/11, відповідно до наданої звітності за серпень 2017 року Національним інститутом раку проведено нарахування заробітної плати застрахованій особі - ОСОБА_3 та відображено кількість календарних днів перебування у трудових відносинах - 31 календарний день (а.с. 158).

Також, в обґрунтування причини відсутності на робочому місці 28,29,30,31 серпня 2017 року, позивачем надано в розпорядження суду копії медичних документів за період з 28.08.2017 року по 30.08.2017 року, виданих КНП «Консультативно-діагностичним центром Голосіївського району м. Києва» філія № 4 та КНП «Центром надання медико-санітарної допомоги № 1» про перебування позивача та її малолітньої дитини на прийомі у лікарів вказаних медичних закладів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України, не допускається звільнення, одиноких матерів, які мають дитину віком до чотирнадцяти років, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що звільнення позивача відбулось всупереч положенням ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки позивач є одинокою матір'ю, яка виховує малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2, про вказаний статус відповідач був обізнаний з моменту прийняття позивача на роботу, що знайшло своє відображення у наказі від 31.08.2016 року.

Задовольняючи вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції врахував кількість робочих днів вимушеного прогулу, що становить 170 днів та дійшов до правильного висновку про стягнення компенсації в розмірі 59 425,20 грн.

Посилання апелянта на те, що посаду начальника господарського відділу Національного інституту раку скорочено , у зв'язку з чим постановлене судом рішення у подальшому виконати не можливо не є підставою для відмови в задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення позову зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного Інституту раку відхилити

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: