ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 303/4992/15-ц

провадження № 61-10471св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Панька В. Ф., Куштана Б. П., Ігнатюка Б. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 4 серпня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № MKH0GK00001302, згідно якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 32 853 доларів США на строк до 3 серпня 2015 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Вказувало, що у зв'язку із порушенням зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 23 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 9 752,76 доларів США, яка складається із: 7 188,18 доларів США заборгованості за кредитом; 1 416,55 доларів США заборгованості зі сплати процентів; 648 доларів США заборгованості з комісії за користування кредитом; 500,03 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

За таких обставин просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 9 752,76 доларів США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України (далі - НБУ) від 23 липня 2015 року складає 214 658,25 грн.

Рішенням Мукачівського районного суду Закарпатської області від 10 лютого 2016 року, ухваленим у складі судді Носова В. В., відмовлено у задоволенні позову.

Суд мотивував своє рішення тим, що у кредитному договорі № MKH0GK00001302 відсутня валюта кредиту, який надано ОСОБА_4, та банком не надано інших доказів щодо отримання відповідачем кредиту в доларах США. Позивачем не доведено його право розпоряджатися одержаними коштами у розмірі 18 475,68 доларів США у обраний ним спосіб.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення 27,24 процентів річних та пені, які позивач нараховував ОСОБА_4 за порушення сплати кредиту, які сам і допускав, сплачуючи їх за рахунок коштів ОСОБА_4 з лютого 2011 року по липень 2013 року.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості в розмірі 9 752,76 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 липня 2015 року становить 214 658,25 грн, та судові витрати у розмірі 4 507,82 грн.

Мотивуючи судове рішення, апеляційний суд зазначив, що борг ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «Приват Банк» повністю не погашений, взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконував, тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що з 2005 року по червень 2010 року він в повному обсязі виконував зобов'язання за кредитним договором та сплачував страхові внески за договором страхування. У 2010 році він потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, після чого звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про страховий випадок. Після розгляду вказаної заяви йому нараховано страхове відшкодування у розмірі 24 000 доларів США та у відділенні банку його повідомлено, що грошові кошти у розмірі 21 500 доларів США будуть направлені на погашення всієї заборгованості за кредитом, а залишок, що складає 3 500 доларів США, виплачено йому.

Вказує, що у нього не збереглись документи щодо виплати страхового відшкодування, у зв'язку з чим його представник заявляв клопотання про витребування матеріалів справи по страховому випадку, однак апеляційний суд вказане клопотання не вирішив і не перевірив факт виплати страхового відшкодування та його суму.

Зазначив, що апеляційним судом не враховано, що 4 лютого 2011 року на кредитний рахунок № НОМЕР_1 страховою компанією зараховано грошові кошти у розмірі 18 475,28 доларів США, однак тільки 4 959,40 доларів США зараховано на погашення простроченої заборгованості, а інша сума у розмірі 13 515,88 доларів США 15 лютого 2011 року банком з власної ініціативи переведена на невідомий заявнику рахунок № НОМЕР_2, з якого в подальшому здійснювалось нерегулярне списання коштів протягом

2011-2013 років. Позивачем безпідставно нараховувались проценти і пеня, що призвело до утворення заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 29 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання обома сторонами.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Судами встановлено, що 4 серпня 2005 року АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 укладено кредитний договір № MKH0GK00001302 (далі - Договір), згідно якого позивач зобов'язався надати кредитні кошти на строк до 3 серпня 2015 року включно в розмірі 32 853 доларів США на купівлю житла у сумі 30 000 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 2 853 доларів США, зі сплатою за його користування 0,88 процентів на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії у розмірі 0,18 процентів від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (за винятком суми кредиту, що надається для оплати страхових платежів) і сплатою комісії у розмірі 2 процентів від суми кредиту, винагороди у розмірі згідно з пунктом 1.3 договору. Погашення заборгованості за вказаним договором здійснюється в наступному порядку: щомісячно у період сплати, за який приймається період з 15 по 20 число кожного місяця, відповідач повинен надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 462,28 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором.

З розрахунку заборгованості апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 свої зобов'язання належним чином не виконував і станом на 27 липня 2015 року його заборгованість за кредитом становить 9 752,76 доларів США.

Відповідно до пункту 1.1 договору у випадку виконання банком доручення позичальника зі сплати страхових платежів згідно з пунктом 2.1.3 цього договору перерахована в рамках цього доручення сума повинна бути погашена позичальником.

Згідно з пунктом 1.2 договору позичальник доручає банку проводити погашення заборгованості за Кредитом у передбачені даним договором строки за рахунок грошових коштів, розміщених на рахунку № «нема», що відповідає платіжній картці № «нема».

З виписки з рахунку № НОМЕР_1 суд першої інстанції встановив, що банк отримав 18 475,68 доларів США як страхове відшкодування.

Суд першої інстанцій дійшов висновку про неправомірність погашення заборгованості за рахунок коштів, отриманих позивачем як страхове відшкодування, у розмірі 18 475,68 доларів США у зв'язку з відсутністю у договорі пункту 2.1.3 та відсутністю у пункті 1.2 договору номерів рахунків, з яких повинно відбуватись погашення, в тому числі, і рахунку № НОМЕР_1.

Разом з тим, пунктом 2.2 договору визначено, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 2.3.1, 2.3.2, 3.3 даного договору, позичальник платить банку проценти за користування кредитом у розмірі 27,24 процентів річних.

Згідно з пунктом 3.3 договору усі суперечності і розбіжності, що виникли з даного договору чи в зв'язку з ним, підлягають у встановленому законом порядку.

Встановивши відсутність порушення відповідачем пункту 3.3 договору та відсутність у договорі пунктів 2.3.1, 2.3.2, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 27,24 процентів за період з 5 вересня 2006 року по 23 липня 2015 року.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» стягував проценти за період використання ним коштів страхового відшкодування у розмірі 18 475,68 доларів США з лютого 2011 року по липень 2013 року, фактично нараховуючи вказані проценти за порушення, які допускав сам банк, погашаючи заборгованість коштами ОСОБА_4

Відповідно до пункту 3.1 договору при порушенні позичальником будь-якого з зобов'язань, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15 процентів від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочки платежу.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у зв'язку із відсутністю в договорі пунктів 2.2.2, 2.2.3 нарахування пені банком у вказаному розмірі є необґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк», отримавши 18 475,68 доларів США страхового відшкодування в лютому 2011 року та погашаючи заборгованість за ОСОБА_4 з вказаних коштів, періодично нараховував йому пеню за несвоєчасність сплати, яку банк сам допускав та погашав за рахунок вказаних коштів ОСОБА_4 до липня 2013 року.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України в тій же редакції Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність права АТ КБ «ПриватБанк» використовувати надані йому кошти у розмірі 18 475,68 доларів США у спосіб, яким банк їх використовував, та безпідставність стягнення процентів у розмірі 27,24 процентів річних та пені.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач належними і допустимими доказами не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме факту наявності простроченої заборгованості за кредитом, правомірності нарахування процентів та пені.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Відповідно до положень статей 141, 416 ЦПК України у зв'язку із задоволенням касаційної скарги, касаційний суд стягує з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у суді касаційної інстанції в розмірі 2 575,90 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 27 квітня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2016 року.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 2 575,90 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик