Справа №461/5414/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2018 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі :

головуючого судді Лялюк Є.Д.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

представник третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 міської ради до ОСОБА_6, треті особи Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку ОСОБА_5 міської ради, ОСОБА_7 про витребування майна з незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

03.08.2017р. ОСОБА_5 міська рада звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6, в якому просить витребувати з незаконного володіння ОСОБА_6 об'єкт нерухомого майна нежитлове приміщення (підвал) загальною площею 74,2кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Самчука У., 4 (реєстраційний номер об'єкт нерухомого майна 01) та зобов'язати повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі ОСОБА_5 міської ради; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на вказаний об'єкт нерухомого майна.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що відповідно до листа архівного відділу ОСОБА_5 міської ради від 20.07.2017р. №4-110003-120 в архівному відділі ОСОБА_5 міської ради свідоцтва про прав власності від 09.11.1993р., виданого ОСОБА_7, не значиться. З наведеного вбачається, що ОСОБА_7 набув право власності на спірний об'єкт на підставі неіснуючих документів, відтак, не став належним власником спірного нерухомого майна по вул. ОСОБА_8, 4 і не мав повноважень ним розпоряджатися, в т.ч. продавати відповідачу ОСОБА_6 Позивач зазначає, що будинок №4 по вул. Самчука У. у м. Львові належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі ОСОБА_5 міської ради на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987р. Вважає, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, що є підставою, відповідно до статей 387, 388 ЦК України, для витребування майна у набувача, у зв'язку з чим підставним є заявлення позовної вимоги про витребування майна з володіння ОСОБА_6 на користь територіальної громади м. Львова в особі ОСОБА_5 міської ради.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, покликаючись на те, що право власності у ОСОБА_7 виникло на підставі Свідоцтва про право власності від 09.11.1993р., відомості про що містяться у відповідних записах Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Представник відповідача покликається також на те, що дане свідоцтво є чинним по сьогоднішній день, а згідно положень ч.5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьої особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Зазначає, що рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987р. №222, на яке покликається позивач у підтвердження наявності у нього права власності на будинок №4 по вул. Самчука У. у м. Львові, не є належним доказом належності спірного приміщення площею 74,2 кв.м. у цьому будинку саме позивачу ОСОБА_5 міській раді. Відтак, вважає, що відсутні підстави для застосування ст. 388 ЦК України та витребування спірного майна від ОСОБА_6 Окрім цього, представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача, оскільки, позивач як суб'єкт владних повноважень ще з 1993 року, діючи у відповідності до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" мав безперешкодну можливість дізнатися про наявність вищевказаного правовстановлюючого документа, на підставі якого виникло право власності у ОСОБА_7 та вчасно вжити заходів по захисту своїх прав. Просить суд в задоволенні позову ОСОБА_5 міської ради до ОСОБА_6 відмовити повністю.

Представник третьої особи Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку ОСОБА_5 міської ради в судовому засіданні пояснила, що відповідно до ухвали ОСОБА_5 міської ради №1608 віж 12.07.2012р. ОСОБА_5 міська рада надала Інституту геофізики ім. С.І. Субботіна ОСОБА_9 Наук України нежитлові приміщення підвалу площею 74.2. кв.м. на вул. ОСОБА_8 у м. Львовів оренду, на підставі чого 07.09.2012р. укладено договір оренди. Просить позов задоволити, покликаючись на правові позиції представника позивача.

Третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що 17.05.2016р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва ОСОБА_5 міської адміністрації номер: б/н від 09.11.1993р. внесено відомості про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_7 на нежитлове приміщення, підвал площею 74,2 кв.м. в буд.4 по вул. ОСОБА_8 у м. Львові.

06.06.2016р. право власності на нежитлове приміщення, підвал площею 74,2 кв.м. в буд.4 по вул. ОСОБА_8 у м. Львові на підставі договору купівлі-продажу №5586 від 06.06.2016р., посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, набув відповідач ОСОБА_6

З відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 14.03.2006р. здійснено державну реєстрацію права комунальної власності на будинок №4 по вул. Самчука У. у м. Львові загальною площею 800,4 кв.м. за територіальною громадою м. Львова в особі ОСОБА_5 міської ради.

07.09.2012р. між орендодавцем Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики ОСОБА_5 міської ради та орендарем Інститутом геофізики ім. С.І. Субботіна ОСОБА_9 Наук України укладено договір оренди №Г-8428-12, за яким передано у користування приміщення, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Самчука У., 4, загальною площею 74,2 кв.м.

Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Відомості державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Оскільки, відомості Державного реєстру речових прав щодо внесення запису про державну реєстрацію 17.05.2016р. права приватної власності на спірне приміщення за ОСОБА_7 в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не скасовано, суд зважаючи на вищенаведені норми цього Закону, приходить до висновків, що такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З матеріалів справи вбачається відсутність правових підстав для висновків про те, що ОСОБА_7 набув право власності на підставі неіснуючих документів, оскільки, підстава набуття ним права власності відображена у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які як уже встановив суд, в даному випадку є достовірними.

Суд не має змоги відступити від імперативного припису норм ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" щодо презумпції достовірності відомостей Державного реєстру прав, оскільки, така презумпція може бути спростована лише шляхом надання доказів на підтвердження скасування записів про державну реєстрацію в порядку, визначеномуцим Законом.

Суд критично оцінює доводи позивача проте, що ґрунтуються на підставі листа архівного відділу ОСОБА_5 міської ради №4-110003-120 від 20.07.2017р., у якому зазначено, що в архівному відділі ОСОБА_5 міської ради свідоцтва про право власності на спірний об'єкт від 09.11.1993р. не значиться.

Оцінюючи вищевказаний лист архівного відділу ОСОБА_5 міської ради судом встановлено, що такий адресований юридичному департаменту ОСОБА_5 міської ради на його запит та не є тим належним засобом доказування, що може спростувати встановлену Законом презумпцію достовірності відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно абз.2 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відтак, суд не погоджується з доводами про те, що ОСОБА_7 не став належним власником спірного нерухомого майна, а тому і не мав повноважень ним розпоряджатися.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Оскільки, відомості про ОСОБА_7 як власника спірного приміщення знаходяться у відомостях Державного реєстру прав, то відсутні правові підстави стверджувати, що на момент продажу приміщення він не був його власником.

Відповідач ОСОБА_6 набув право власності на спірне приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2016р., про що також містяться відомості у Державному реєстрі прав. Даний правочин ніким не оскаржено та є дійсним.

Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 та ч.4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Оцінюючи докази, що знаходяться в матеріалах справи судом встановлено, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, який набув його на підставі правочину, а саме договору купівлі-продажу від 06.06.2016р. Відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_6 знав чи міг знати про будь-які обставини відсутності у продавця права продажу товару.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав"у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Так як, судом встановлено добросовісності відповідача як набувача спірного майна, у даному спорі застосуванню підлягають норми ст. 388 ЦК України, якою визначено правові підстави витребування майна від добросовісного набувача.

З врахуванням встановлених обставин справи, суд, керуючись принципом змагальності, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу, приходить до висновку, про порушення прав та інтересів позивача, оскільки майно, яке належало територіальній громаді м. Львова в особі ОСОБА_5 міської ради на праві комунальної власності вибуло поза волею власника, що надає підстави для застосування положень ст. 388 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_5 міська рада як власник спірного об'єкта не надавало згоди на таке вибуття, таке відбулось поза волею власника, тому існують правові підстави для висновків про порушення права власності позивача, який діє в інтересах територіальної громади м. Львова в особі ОСОБА_5 міської ради.

Разом з тим, оцінюючи доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи підтверджується, що право власності на спірне майно виникло у ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право власності ще від 09.11.1993р.

Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", оскільки, такий Закон набув чинності лише 21.05.1997р., тому не може врегульовувати правовідносини з приводу видачі Свідоцтва про право власності 09.11.1993р.

Проте, на час видачі цього Свідоцтва про право власності від 09.11.1993р. чинним був Закон України "Про місцеві ОСОБА_1 народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування".

Відповідно до п.6 ст. 38 цього Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської ОСОБА_1 народних депутатів:веде облік нежилих приміщень на території ОСОБА_1, має право продавати або здавати у користування на основі договору про оренду нежилі приміщення, що належать до комунальної власності.

Зважаючи на те, що будинок №4 по вул. Самчука У. у м. Львові належав територіальній громаді м. Львова згідно рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова ще від 14.04.1987р., ведення обліку нежитлових приміщень, що знаходиться на території ОСОБА_1, на час видачі Свідоцтва про право власності від 09.11.1993р. належало до кола безпосередніх повноважень позивача як суб'єкта владних повноважень.

Отож, суд приходить до переконання, що позивач належно здійснюючи свої обов'язки в межах повноважень передбачених положенням ст. 38 Закону України "Про місцеві ОСОБА_1 народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування" щодо обліку нежитлових приміщень, що знаходились на його території, - мав об'єктивну змогу дізнатись про наявність свого ж рішення про передачу спірного майна у приватну власність фізичній особі, ще 09.11.1993р., коли було видано вищевказане Свідоцтво про право власності ОСОБА_7

З цього часу у випадку незгоди із фактом набуття ОСОБА_7 права власності на спірне приміщення, у органу місцевого самоврядування була можливість вчиняти юридично значимі дії щодо захисту прав та інтересів територіальної громади м. Львова, в т.ч. звертатись до суду з вимогами про повернення цього майна територіальній громаді.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Зважаючи на це, трьох річний строк позовної давності в даному випадку сплив 09.11.1996 року.

Відповідно до положень ст. 75 ЦК УРСР вбачається обовязкове застосування позовної давності, а саме, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до п.6 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

З наведеного вбачається, що строк позовної давності щодо предявлення ОСОБА_5 міською радою вимоги про витребування спірного майна сплив ще до набрання чинності ЦК України, а саме 09.11.1996р., від так, розглядаючи даний спір слід застосовувати положення ЦК УРСР про позовну давність.

Вищевказані висновки суду щодо застосування правил про позовну давність узгоджуються також із правовими висновками Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15.05.2018р. по справі №916/2403/16 зазначено, що початок перебігу строку позовної давності пов'язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові Верховного Суду від 13.06.2018р. по справі №343/1400/15-ц Касаційним цивільним судом зазначено, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у відповідній сфері.

У постанові Верховного Суду від 12.07.2018р. по справі №904/8637/17 зазначено, що якщо вдатись до порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, то такий аналіз дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Отож, доводи позивача щодо необізнаності з порушенням його прав та інтересів судом не приймаються як обґрунтовані, оскільки він як суб'єкт владних повноважень згідно ЗаконуУкраїни "Про місцеві ОСОБА_1 народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування" зобов'язаний був знати про стан майнових прав на об'єкти нерухомості, що знаходяться на території міста Львова, а можливі подальші посилання на причини неможливості звернення до суду є безпідставними з огляду на вищевказані висновки суду.

За таких обставин, суд вважає, що позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності та не навів поважних причин його пропуску, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Застосовуючи строк позовної давності суд також враховує Рішення Європейського суду з прав людини від 22.10.2014р. по справі "Grafescolo S.R.L. проти Молдови", де вказано, що строк позовної давності є важливим аргументом, а його неврахування призвело до порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення Європейського суду з прав людини від 22.10.1996р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011р. за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, вжиті судом по даній справі заходи забезпечення позову на підставі ухвали від 28.09.2017 року р. підлягають скасуванню з ухваленням цього рішення.

Згідно п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються повністю на позивача, оскільки, судом відмовлено в задоволенні цього позову.

Керуючись ст. ст. 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 міської ради відмовити.

Арешт накладений ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 28.09.2017 року на обєкт нерухомості - нежитлове приміщення (підвал) загальною площею 74,2 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Самчука У., 4 (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01) скасувати.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Лялюк Є.Д.