Справа № 184/1301/18
Номер провадження 2/184/476/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Гукової Р.М.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_4 (Дніпропетровська обл., м. Покров, вул. Гоголя,1) до відповідача ОСОБА_3 (Зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1; фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, Дніпропетровська обл.), третя особа: Орган опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області (Дніпропетровська обл., м. Покров, вул. Центральна,48) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Орджонікідзевського міського суду із позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги, які підтримані в судовому засіданні її повноважним представником в повному обсязі, мотивує тим, що їй на підставі спадкового договору належить житловий будинок №1 по вул.Гоголя. У вказаному житловому будинку зареєстрована, однак не проживає онука колишнього власника будинку - ОСОБА_3 та двоє її неповнолітніх дітей. Факт реєстрацію відповідача в будинку позивача створює для позивача перешкоди у вільному розпорядженні своїм майном, зокрема, позивач не може отримати субсидію. Оскільки відповідач не є членом сімї позивача, власних речей в будинку не зберігає та не сплачує житлово-комунальні послуги в ньому, при цьому відповідач не бажає у добровільному порядку знятись з реєстрації, тому позивач змушена звернутись до суду з позовом про визнання останньої такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком. Правовою підставою своїх позовних вимог позивач зазначає норми ст..ст.317,319,321,391 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність останніх. Зокрема, пояснила, що вона дійсно у спірній квартирі не проживає, а проживає у житлі, яке винаймає, з огляду на що не має можливості зареєструвати себе та своїх неповнолітніх дітей у квартирі за місцем свого фактичного проживання. Також відповідач посилається на те, що вона та її неповнолітні діти були правомірно зареєстровані у спірній квартирі, а тому відповідно до вимог ст..156 ЖК УРСР та ст..405 ЦК України, члени сімї власника будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні із власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також посилається на те, що відповідно до ЖК УРСР припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишнього члена сімї власника житла користування займаним житловим приміщенням. Крім того зазначає, зняття її з реєстрації буде суперечити вимогам ст..29 ЦК України, згідно якої місце проживання малолітніх дітей реєструється з одним із батьків. Вказує також на те, що Орджонікідзевським міським судом 18.03.2015р. вже було винесено рішення з тими самими позовними вимогами та тих самих підстав, а тому просить справу закрити на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України. При цьому посилається на те, що однією із умов спадкового договору, за яким позивач отримала спірну квартиру, сторонами було обумовлено (п.6), що при переході права власності на будинок не будуть порушуватися права та законні інтереси інших осіб, у тому числі і малолітніх.

Представник органу опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, хоча про місце та час слухання справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, в судовому засіданні 26.11.2018р. вказав на те, що позовні вимоги стосуються повнолітньої особи і ніяким чином не зачіпають інтереси неповнолітніх осіб, тому при винесенні рішення покладаються на розсуд суду та просять в подальшому слухати справу за їхньою відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку.

У відповідності до ст.4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, позивачу - ОСОБА_4 на підставі спадкового договору №813 від 21.04.2012р. належить житловий будинок №1 по вул. Гоголя в м. Покров, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8).

Згідно копії домової книги, за адресою по вул.. Гоголя,1 в м.Покров Дніпропетровської області зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 9-10).

Відповідно до акту голови квартального комітету №563 від 07.06.2018р. про встановлення факту проживання слідує, що ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за адресою по вул..Гоголя, 1 зареєстровані, однак з моменту реєстрації не проживають (а.с.13).

Крім того, згідно довідки ПМКП «Саночистка» № 60 від 11.04.2016р. нарахування на ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 призупинено, як на тимчасово відсутніх мешканців з 30.11.2016р.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом.

Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки; членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Відповідний правовий висновок, який в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для інших судів при застосуванні аналогічних норм права, викладений Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року за результатами розгляду справи № 6-158цс14. Крім того, тотожного висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 595/1271/16-ц.

Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідач - ОСОБА_3 була зареєстрована у спірному житловому будинку в 2005 році попереднім власником вказаного житлового будинку ОСОБА_7.

Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач не є членом сімї позивача. Також, відповідачем у судовому засіданні визнано, що ані вона, ані її діти із часу набуття права власності на спірний будинок позивачем, у даному будинку не проживали та спільного із позивачем господарства не вели. Як пояснила відповідач в судовому засіданні, на даний час вона проживає в квартирі, яку винаймає та за місцем своєї реєстрації вона не проживає.

При цьому слід зазначити, що жодних належних та допустимих доказів, які свідчили про те, що позивачем чиняться будь-які перешкоди у користуванні відповідачем житловим приміщенням, відповідачем суду не надано та жодних клопотань про витребування таких доказів, з огляду на неможливість їх надання, відповідачем не заявлено.

У свою чергу матеріали справи свідчать про те, що у позивача правомірно, на підставі спадкового договору, виникло право власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: вул.. Гоголя,1 в м. Покров Дніпропетровської області, а тому позивач, як власник, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні її права володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

При цьому згідно пояснень відповідача, наданих у процесі судового розгляду встановлено, що у батьків відповідача наявне житлове приміщення, однак відповідач посилається на неможливість зареєструватись за вказаною адресою, оскільки у даній квартирі зареєстровано та проживає багато людей, а тому фізично не зможе там проживати.

Водночас слід зазначити, що за місцем своєї реєстрації у домоволодінні позивача відповідач також не проживає, а тому жодний нормативно-правовий акт не зобовязує особу проживати за місцем реєстрації та це не може бути перешкодою для такої реєстрації.

Разом з тим посилання відповідача на відсутність у власності житла, а відтак і неможливість визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, також судом оцінюється критично, оскільки чинне законодавство не повязує наявність такої обставини, як відсутність житла у особи, яка не належить до членів сімї власника будинку із неможливістю втрати нею права користування таким житлом. Натомість слід зазначити, що відповідач не позбавлена можливості звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про отримання, зокрема, соціального житла, однак, остання надані їй такі права не реалізовує.

З огляду на наведене, враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, а саме те, що відповідач тривалий час за місцем своєї реєстрації не проживає, а відтак не веде спільного господарства із позивачем, до членів сімї власника будинку не належить, а є членом сімї попереднього власника, позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають до задоволення у повному обсязі.

При цьому, посилання відповідача на відсутність правових підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням в силу норм ст.405 ЦК України та ст..156 ЖК УРСР, суд вважає безпідставними, оскільки остання до членів сімї власника будинку позивача не належить, а коментовані норми чинного законодавства регулюють правовідносини щодо користування житловим приміщенням членів сімї власника житла.

Крім того, посилання відповідача на те, що в провадженні Орджонікідзевського міського суду вже перебувала справа з тими самими вимогами та тих самих підстав, по якому суд вже прийняв рішення, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, судом оцінюються критично з огляду на наступне.

Так, згідно п.3 ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тобто підставою для закриття провадження у справі за даною нормою є наявність судового рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Орджонікідзевського міського суду від 18.03.2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, третя особа: Орджонікідзевський міський сектор Головного управління ДМС України у Дніпропетровській області, орган опіки та піклування виконкому Орджонікідзевської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом позбавлення права користування житловим будинком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 та зняття їх з реєстраційного обліку, позовні вимоги задоволено частково: усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні житловим будинком № 1 з надвірними спорудами по вул. Гоголя в м. Орджонікідзе Дніпропетровської області шляхом позбавлення права користування ним ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7 та шляхом зняття його з реєстраційного обліку у вказаному житловому будинку. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.11-12).

Натомість, на даний час на розгляді суду перебуває цивільна справа, субєктний склад учасників якої, предмет позову та підстава позову відмінні від тих, за наслідками яких Орджонікідзевським міським судом було ухвалено рішення від 18.03.2015р., зокрема, інший склад відповідачів та третіх осіб, інший предмет позовних вимог, а відтак і предмет судового розгляду, а саме позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також інші як фактична, так і юридична підстава позову, оскільки позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач із моменту реєстрації та до часу звернення до суду із позовом за місцем реєстрації не проживає, а відтак позовні вимоги охоплюють інший період, аніж той, який було враховано при постановленні рішення у 2015 році.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ст..29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У свою чергу, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання, зокрема, її батьків або одного із них, з ким вона проживає.

Згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини, у свою чергу реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

За таких обставин, чинне законодавство чітко розмежовує поняття житло чи місце проживання та поняття реєстрація чи зареєстроване місце проживання, які не являються тотожними поняттями.

З огляду на наведене, та враховуючи, що відповідач сама визнала, що за місцем реєстрації тривалий час, з 2007 року ані вона, ані її діти не проживають, а проживають у житлі, яке винаймає відповідач, а відтак місце проживання малолітніх дітей в силу ст..29 ЦК України визначається за місцем проживання їх матері, а не за місцем реєстрації.

Також слід зазначити, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження, з огляду на що посилання відповідача на звуження будь-яких її прав внаслідок задоволення позовних вимог, суд вважає безпідставним.

Щодо посилань відповідача на те, що умовами спадкового договору від 21.04.2012р., укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, обумовлено, що при переході права власності на будинок не будуть порушуватися права та законні інтереси інших осіб, у тому числі і малолітніх, а відтак вона не може бути визнана такою, що втратила право користування вказаним будинком,слід зазначити наступне.

Із матеріалів справи слідує, що від 21.04.2012р. між ОСОБА_7 (попередній власник) та ОСОБА_4 (позивачем) укладено спадковий договір, відповідно до якого ОСОБА_7 (Відчужувач) передає після своєї смерті у власність ОСОБА_4 належний йому на праві власності житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, що розташовані по вул..Гоголя,1 у м.Орджонікідзе Дніпропетровської області. При цьому, Відчужувач гарантує, що, зокрема, обтяжень, а також будь-яких прав третіх осіб щодо предмету договору немає, внаслідок відчуження будинку з будівлями та земельної ділянки не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких Відчужувач зобовязаний утримувати за законом чи за договором.

За таких обставин, відповідачем невірно тлумачаться умови укладеного спадкового договору, оскільки вказана умова не забороняє здійснювати позбавлення права користування відповідача спірним будинком на майбутнє, як помилково вважає відповідач, а являється гарантією Відчужувача на момент укладення договору про те, що внаслідок укладення даного правочину права чи інтереси будь-яких третіх осіб не порушуються, у тому числі і малолітніх, яких Відчужувач зобовязаний утримувати. При цьому, зі змісту даної умови спадкового договору навпаки слідує, що на момент укладення останнього будь-яких прав третіх осіб на предмет договору тобто спірний будинок, немає.

При цьому слід зазначити, що в силу вимог ст..82 ЦПК України при розгляді справи не доказуються саме обставини, тобто фактичні дані, які були встановлені рішенням суду стосовно певної особи, у той же час оцінку доказів, зібраних у справі суд здійснює на підставі ст.89 ЦПК України, а відтак оцінка доказів здійснена судом у попередній справі преюдиційного значення для суду не має.

Водночас слід зазначити, що жодних доказів, які б свідчили про розірвання чи визнання недійсним даного спадкового договору сторонами суду надано не було.

Питання про відшкодування судових витрат вирішується відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 6, 10, 11, 57, 60, 209-213 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до відповідача ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком №1 по вулиці Гоголя в м. Покров Дніпропетровської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі у сумі 704,80 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Орджонікідзевський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29.12.2018р.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_9