Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 303/7870/14-ц

провадження № 61-11596св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 грудня 2015 року у складі судді Монич В. О. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Куцина М. М., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 08 вересня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МКD6АК00050030 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 13 831 Євро під 10,56 % річних на строк до 06 вересня 2013 року. Позичальник не виконувала взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 11 листопада 2014 року в неї утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 36 570,82 Євро, з яких: заборгованість за кредитом - 7 682,92 Євро, заборгованість за процентами за користування кредитом - 8 053,51 Євро; заборгованість за комісією за користування кредитом - 1 380 Євро; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 19 454,39 Євро. Враховуючи наведене, банк просив стягнути з відповідача на свою користь вказану кредитну заборгованість.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості в розмірі 337 022 грн 51 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 7 682,92 Євро, заборгованості за процентами за користування кредитом - 8 053,51 Євро; заборгованості за комісією за користування кредитом - 1 380 Євро, та судові витрати в розмірі 3 370 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим в неї утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. 23 квітня 2012 року ОСОБА_1 видала банку довіреність на користування та розпорядження належним їй на праві власності автомобілем, тобто своїми діями перервала перебіг позовної давності, про застосування якої вона заявляла. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за Кредитним договором, місцевий суд виходив з того, що кошти відповідачу надавалися на строк до 06 вересня 2013 року, позовна давність за вказаною вимогою почала перебіг з 07 вересня 2013 року та обмежується 12 наступними календарними місяцями, що передбачено статтею 253 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). З урахуванням того, що згідно з частиною другою статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність, її строк за цією вимогою сплив 07 вересня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено, а апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 019 грн 40 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у зв'язку з порушенням ОСОБА_1 умов Кредитного договору 13 і 14 вересня 2010 року та 02 вересня 2011 року банк направляв їй вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого кредитор, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання. При цьому внаслідок пред'явлення банком 20 жовтня 2011 року позову до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, комісії та пені, в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет застави, перебіг позовної давності в силу частин другої, третьої статті 264 ЦК України перервався 20 жовтня 2011 року, почався заново та сплив 21 жовтня 2014 року. Банк звернувся до суду з цим позовом 17 грудня 2014 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, при цьому поважних причин його пропуску не навів.

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею, в іншій частині рішення залишити без змін, а рішення суду апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 визнала свій борг, оскільки 20 квітня 2012 року на виконання умов Кредитного договору передала банку належний їй на праві власності автомобіль марки «FAW», який був у заставі банку, а 23 квітня 2012 року видала довіреність на право розпорядження ним. У квітні 2014 року зазначений автомобіль було продано, а кошти від його реалізації були спрямовані на погашення кредитної заборгованості. Вищевказане свідчить про переривання позовної давності. Враховуючи, що первісний позов банком було пред'явлено у жовтні 2011 року, 20 квітня 2012 року предмет застави відповідачем передано банку, 24 квітня 2012 року позичальником було видано довіреність на продаж предмета застави, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом 17 грудня 2014 року, тобто в межах загальної позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 лютого 2018 року справу № 303/7870/14 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 08 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 13 831 Євро під 10,56 % річних на строк до 06 вересня 2013 року.

Згідно з пунктом 1.1 Кредитного договору погашення заборгованості за кредитом здійснюється шляхом внесення коштів з 01 по 05 число кожного місяця в сумі 206,73 Євро.

Отже, сторони встановили строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких підлягав виконанню до 06 вересня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною другою статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

08 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено договір застави, за яким ОСОБА_1 у забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором передала в заставу банку автомобіль марки «FAW», модель СА1051К26L4R5, державний номерний знак НОМЕР_1, 2006 року випуску, тип транспортного засобу: Фургон-С, № кузова/шасі: НОМЕР_2.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з пунктом 2.3.3 Кредитного договору при порушенні зобов'язань, передбачених умовами Кредитного договору банк має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії та відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі, шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому щодо зобов'язань строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду і відсотки за фактичний строк його користування,у повному обсязі виконати інші зобов'язання за договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Встановлено, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором банк 13 і 14 вересня 2010 року та 02 вересня 2011 року направляв боржнику вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, комісії та пені.

У жовтні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року позов задоволено і звернено стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки «FAW», модель СА1051К26L4R5, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям цього автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вказаним рішенням встановлено, що у зв'язку з порушенням відповідачем умов Кредитного договору від 08 вересня 2006 року щодо повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих відсотків станом на 29 вересня 2011 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 152 518 грн 48 коп., яку банк просив достроково стягнути з відповідача на свою користь шляхом звернення стягнення на предмет застави.

На підставі зазначеного судового рішення Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська 06 грудня 2011 року було видано виконавчий лист № 2-3671/2041.

20 квітня 2012 року ОСОБА_1 передала належний їй на праві власності автомобіль працівникам банку для його подальшої реалізації, а 23 квітня 2012 року - видала довіреність на користування та розпорядження вказаним майном.

Переданий ОСОБА_1 автомобіль було реалізовано банком у квітні 2014 року, а кошти від його реалізації перераховані на погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Оскільки кредитор використав передбачене вищенаведеною частиною другою статті 1050 ЦК України право на односторонню зміну строку виконання основного зобов'язання, пред'явивши 20 жовтня 2011 року позов до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме із зміненого банком дня виконання основного зобов'язання починається відлік трирічного строку для пред'явлення вимоги до боржника. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом 17 грудня 2014 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що ОСОБА_1 своїми діями перервала перебіг позовної давності, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Видача ОСОБА_1 довіреності банку була здійснена у межах виконання заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2011 року. Вказані дії відповідача не свідчать про визнання нею боргу і не переривають перебіг позовної давності у розумінні частини першої статті 264 ЦК України, оскільки відповідачем борг у добровільному порядку не визнавався і нею не вчинено дій з виконання умов Кредитного договору. Реалізація предмета застави також відбулася в межах процедури виконання судового рішення.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Що стосується заборгованості, нарахованої банком після зміни строку виконання основного зобов'язання, то згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконує належним чином, не є підставою для нарахування процентів та пені за Кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, тому строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі незадоволення вимог кредитора за рішенням суду основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору.Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.Якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Наведена у касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» вимога про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за пенею не підлягає задоволенню, оскільки вказане рішення місцевого суду скасоване апеляційним судом.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик