ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 589/3655/16-ц

провадження № 61-11782св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), КузнєцоваВ. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Литовки М. І., та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 лютого 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_7 звернулась із позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання правочину щодо відчуження легкового автомобіля недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини ОСОБА_5, померла її мати.

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 березня 2011 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні вказаного злочину та стягнено на користь потерпілих майнову та моральну шкоду, у тому числі 8 815,27 грн у відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою годувальника. 28 липня 2011 року ухвалою апеляційного суду Сумської області вказаний вирок скасовано та звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, а провадження у кримінальній справі закрито. Цивільний позов про відшкодування потерпілим завданої шкоди залишився не вирішеним і сім'я позивача, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_7, звернулась до суду з позовом про відшкодування завданої моральної та майнової шкоди.

Вказує, що 26 серпня 2011 року до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_7 подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль та інше рухоме і нерухоме майно та кошти ОСОБА_5, яка ухвалою цього суду задоволена. Вказана ухвала залишилась не виконаною відділом Державної виконавчої служби Шосткинського міськрайонного управління юстиції через несвоєчасні дії державних виконавців та суду.

Зазначала, що ОСОБА_5 свідомо не виконує рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 червня 2012 року про відшкодування шкоди, завданої злочином, та уклав правочин, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме уклав зі своїм сином ОСОБА_6 договір купівлі-продажу належного йому легкового автомобілю «Volkswagen Passat», 1992 року випуску, однак ОСОБА_6 батьку кошти за автомобіль не сплатив, що вказує на відсутність реального настання правових наслідків від укладення вказаного правочину.

За таких обставин просила визнати правочин щодо відчуження легкового автомобіля «Volkswagen Passat», 1992 року випуску, чорного кольору, кузов НОМЕР_4, двигун № НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, згідно договору купівлі-продажу на підставі довідки-рахунку серії КІМ № 594008 від 13 вересня 2011 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, недійсним з підстав, що даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та зобов'язати ОСОБА_6 повернути автомобіль ОСОБА_5

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний правочин щодо відчуження спірного легкового автомобіля «Volkswagen Passat», 1992 року, укладений відповідачами, вчинено з наміром створення правових наслідків, передбачених ним. Наміру приховати інший правочин сторони договору не мали, а права та обов'язки, що виникли між ними, є саме тими, що передбачені оспорюваним правочином.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 10 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Шосткинського районного суду Сумської області від 28 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення мотивоване тим, що укладення спірного правочину було спрямоване на відчуження власником автомобіля своєму сину, яке відбулося відповідно до вимог чинного законодавства. Покупець прийняв зазначений автомобіль і володіє ним на законних підставах. Продавець автомобіля не має жодних претензій до покупця. На момент відчуження автомобіля заборона на його відчуження була відсутня, відсутнє було і будь-яке судове рішення про стягнення з ОСОБА_5 грошових коштів на користь ОСОБА_7

У березні 2017 року ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі зазначила, що на день укладення між відповідачами правочину на спірний автомобіль ухвалою Шосткинського районного суду Сумської області від 29 серпня 2011 року було накладено арешт та заборонено його відчуження, однак вказана обставина залишилась поза увагою судів попередніх інстанцій.

Вказувала, що спірний правочин укладено з метою недопущення звернення стягнення на автомобіль під час примусового виконання рішення суду про відшкодування шкоди, завданої злочином, тобто вказаний правочин вчинений без наміру створення правових наслідків.

Також зазначила, що ОСОБА_6 не сплачував грошові кошти за вказаний автомобіль ОСОБА_5, а останній не наполягав на їх сплаті, що також підтверджує відсутність наміру у сторін правочину на настання правових наслідків за ним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 подали заперечення на касаційну скаргу, у яких вказували, що судові рішення ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права. Просили відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що ухвалою апеляційного суду Сумської області від 28 липня 2011 року ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі амністії. Потерпілими у даній кримінальній справі були визнані ОСОБА_7 - батько дитини, в інтересах якої діяв позивач ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ОСОБА_7 потерпілою в рамках вказаної кримінальної справи не визнавалася.

Суди встановили, що ОСОБА_5 мав у приватній власності спірний автомобіль, на який у вказаній кримінальній справі було накладено арешт. 19 серпня 2011 року ОСОБА_5 подано заяву до Шосткинського ВРЕР УДАІ УМВС України в Сумській області про зняття з обліку автомобіля «Volkswagen Passat», 1992 року випуску, та заміну постійних номерних знаків на транзитні. 30 серпня 2011 року постановою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області знято арешт з вказаного автомобіля, що накладався у кримінальній справі, а 13 вересня 2011 року згідно довідки-рахунку відповідачу ОСОБА_6 видано спірний автомобіль. 14 вересня 2011 року, відповідачем ОСОБА_6 подано заяву до Шосткинського ВРЕР УДАІ УМВС України в Сумській області про постійну перереєстрацію транспортного засобу та заміну транзитних номерних знаків.

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого відповідачу ОСОБА_6, суди встановили, що спірний автомобіль продано згідно довідки рахунку серії КІМ № 594008 від 13 вересня 2011 року.

Також судами встановлено, що 29 серпня 2011 року Шосткинським міськрайонним судом Сумської області постановлено ухвалу про накладення арешту на автомобіль Volkswagen Passat», 1992 року випуску,

номерний знак НОМЕР_3, який зареєстрований за відповідачем ОСОБА_5 і перебуває у його особистому користуванні, заборонивши йому відчужувати даний автомобіль; накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, яке знаходиться в особистій та спільній власності ОСОБА_11 і ОСОБА_5 Виконавче провадження за даною ухвалою суду відкрито 30 вересня 2011 року.

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до чинного цивільного законодавства для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Також фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 21 січня 2015 року Верховного Суду України у справі № 6-197цс14.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт відсутності у сторін наміру реального настання правових наслідків щодо відчуження автомобіля, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати, що вказаний правочин є фіктивним відповідно до вимог статті 234 ЦК України.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, і дійшли обґрунтованого висновку про неможливість визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, що між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 виникли інші правовідносини, ніж передбачені правочином щодо відчуження транспортного засобу, та що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

Доводи касаційної скарги про те, що правочин укладено між батьком і сином з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, є безпідставними. Дані факти самі по собі не можуть свідчити про фіктивність оспорюваного договору дарування, а судами встановлено реальність наслідків укладеного правочину, які були б відсутні у разі його фіктивності.

Посилання заявника у касаційній скарзі про те, що на момент укладення між сторонами правочину ухвалою Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 29 серпня 2011 року було накладено арешт на спірний автомобіль та заборонено його відчуження, що є підставою для визнання правочину недійсним, є помилкові.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що виконавче провадження з виконання вказаної ухвали про забезпечення позову відкрито 30 вересня 2011 року, тому до цього часу відомості про обтяження до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесені не були.

У постанові від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1361цс17 Верховним Судом України висловлено правову позицію, згідно з якою той факт, що на момент укладення оспорюваного правочину встановлені судом в ухвалі про забезпечення позову обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому достеменно відомо.

Зазначена правова позиція висловлена у справі, в якій була заявлена вимога про визнання правочину недійсним, та стосується, зокрема, загального принципу доказування. Особа, яка має намір відчужити майно, однак знає про наявність такого обмеження, не має права вільно розпоряджатися таким майном.

Матеріали справи не містять доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_5 було відомо про наявність вказаного обтяження, інформація про яке не внесена до відповідного реєстру обтяжень, тому висновки судів попередніх інстанцій не суперечать наведеній правовій позиції Верховного Суду України.

Інші доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, касаційний суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права і доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик