Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/105/18 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 52 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №278/105/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - органу опіки та піклування Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 травня 2018 року, яке ухвалено суддею Грубіян Є.О. у м.Житомирі

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітніх дітей. В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що він разом з відповідачкою перебували в шлюбі з 2008 по 2011 рік. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу залишились проживати з матір'ю. Однак, відповідачка не виконує належним чином батьківський обов'язок щодо виховання власних дітей, веде аморальний спосіб життя, не займається вихованням та навчанням дітей, чим створює неналежні умови для їх духовного та фізичного розвитку, що на думку позивача є підставою для позбавлення батьківських прав.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідач не виконує свій обов'язок щодо піклування про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює належних умов для виховання дітей. Також, відповідач не відвідує дітей під час їх перебування в медичних установах, так-як останні проходять довготривале лікування в протитуберкульозних закладах. Відповідач самоусунулась від виконання своїх батьківських обов'язків. Всі проблемні питання пов'язані зі здоров'ям, лікуванням, вихованням та навчанням дітей вирішуються виключно апелянтом. Крім того, відповідач жодним чином не змінила свого ставлення до дітей навіть після проведених співбесід з соціальними працівниками, лікарями та педагогами. Судом не взято до уваги те, що діти постійно залишаються без батьківського нагляду, без поважних причин пропускають заняття в школі, що відповідно впливає на рівень їхнього розвитку та можливість переведення до наступних класів.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, проте під час апеляційного розгляду справи заперечила щодо задоволення апеляційної скарги. Зазначила, що вона займається вихованням та розвитком дітей, деякий час у її житті дійсно були проблеми, які частково виникла також і через несплату позивачем аліментів на утримання дітей. Проте на даний час вона має постійне місце роботи, займається вихованням та розвитком дітей.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно з нормами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (ст.164 СК).

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2008 по 2011 рік та є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6-12).

Діти за рішенням суду залишені на подальше проживання з матір'ю, а батько дітей зобов'язаний сплачувати на користь матері аліменти на їх утримання.

Діти з 16 жовтня по 24 листопада 2017 року перебували на профілактично-санаторному лікуванні в КУ «Обласний дитячий протитуберкульозний санаторій «Лісовий берег» Житомирської міської ради (а.с.13).

За час відвідування дошкільного навчального закладу - з квітня 2013р. по вересень 2015р. та, відповідно по вересень 2016 років, діти часто були відсутні без поважних причин. Мати на зауваження адміністрації не прислуховувалась. Усі проблемні питання вирішував батько, в тому числі щодо оплати заборгованості за харчування (а.с.15).

Зі змісту характеристик на дітей зі школи від грудня 2016 року вбачається, що діти часто пропускали зайняття із поважних і не поважних причин. Мають низький рівень знань. Мати приділяє увагу дітям та намагається прислуховуватись до порад адміністрації. Батько цікавився вихованням дітей, забезпечує їх усім необхідним (а.с.16-17).

Відповідач має зареєстроване місце проживання у с.Скоморохи Житомирського району Житомирської області (а.с.20).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Станішівської сільської ради № 06 від 5 квітня 2018 року вбачається недоцільним позбавлення батьківських прав мати ОСОБА_6 щодо дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.62-65).

Відповідно до рапорту дільничного офіцера поліції від 06.04.2018 року, ОСОБА_2, зі слів сусідів, характеризується з позитивної сторони (а.с.68).

Відповідно до рапорту дільничного офіцера поліції, складеного за місцем проживання ОСОБА_3, вбачається, що відповідач, перебуває на обліку у соціальній службі з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків, проживає в антисанітарних умовах, вживає спритні напої, хворіє на туберкульоз. Станом на день огляду, діти проходили довготривалий курс лікування у протитуберкульозному санаторії. Мати не відвідує дітей в медичних установах. З ОСОБА_3 соціальними працівниками проводились профілактичні бесіди щодо зміни ставлення до дітей, однак змін на краще не відбулось, навпаки, ставлення до виховання дітей погіршується (а.с.69).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується за відсутності інших можливих способів вирішення проблеми їх виховання, у даному випадку, матір'ю. Станом на час розгляду справи, відповідач своє ставлення до дітей змінила, влаштувалась на роботу. З обсягом проблемних питань, мати дітей обізнана та приділяє їм увагу. Відсутність належного освітнього процесу у санаторії, в якому перебували діти протягом майже усього навчального року 2017 - 2018 року, суд вважає не варто ставити за провину саме відповідачеві.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Пунктом 2 частини 2 статті 164 СК України визначено, що батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

В постанові Верховного Суду України по справі №6-143цс13 від 05.02.2014 року зазначено, що відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як визначено п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх осіб з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволення позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконання ними батьківських обов'язків.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ОО 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальність свої батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучені зі своєю матір'ю.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що відповідач в певний час пасивно займалась вихованням дітей, що потягло за собою негативні наслідки щодо їх стану здоров'я та у навчальному процесі, проте в подальшому мати змінила своє ставлення до виконання батьківських обов'язків, стала приймати активнішу участь у навчально-виховному процесі дітей, прийняла до уваги та по мірі можливості виконала рекомендації служби у справах дітей, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов'язків, суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських права.

Інші приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Перевіривши справу в повному об'ємі, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду та безпідставність приведених в апеляційній скарзі доводів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2018 року.

Головуючий: Судді: