Ухвала

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 756/11356/16-ц

провадження № 61-39546ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Тітова М. Ю. від 05 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Пікуль А. А., від 24 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року, стягнуто з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 292 850,00 грн та судові витрати у розмірі 2 928,50 грн.

Вказував, що на виконання вказаного рішення 26 листопада 2014 року Оболонським районним судом міста Києва видано виконавчий лист, який було пред'явлено на виконання до відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві та постановою державного виконавця від 02 червня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого листа.

Зазначав, що відповідач вказане рішення суду не виконує, з моменту набрання рішенням законної сили ОСОБА_4 не здійснив жодного платежу у рахунок погашення заборгованості, а тому відповідно до положень статті 625 ЦК України, відповідач повинен відшкодувати йому 3 % річних та інфляційні втрати.

З урахуванням зазначеного та заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_5 просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь 3 % річних у розмірі 27 511,85 грн за період з 22 травня 2014 року по 10 липня 2017 року та інфляційні втрати у розмірі 279 378,90 грн за період з червня 2014 року по травень 2017 року.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 306 890,75 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що судовим рішенням на користь позивача стягнуто з відповідача кошти, які останній не сплатив. Відтак, спір стосується порушення грошового зобов'язання, а тому є підстави для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. Зменшено суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 з 306 890,75 грн до 270 026,18 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року, набрало законної сили 01 жовтня 2014 року, а тому дійшов висновку про те, що позивач має право на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат від невиконання рішення суду з 01 жовтня 2014 року, а тому сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, підлягає зменшенню.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання суду у рішенні на те, що жодних платежів в рахунок погашення боргу ним не сплачено не відповідає дійсності, так як він частково виконував рішення суду. Також вказував на те, що суди помилково застосували до спірних правовідносин частину другу статті 625 ЦК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов'язання за рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

З огляду на це, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суди помилково застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України,

Установивши, щорішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 292 850,00 грн та судові витрати у розмірі 2 928,50 грн і це рішення не виконано, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, визначеного цим рішенням суду.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно врахував, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року, набрало законної сили 01 жовтня 2014 року, а тому дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на нарахування 3 % річних та інфляційних втратвід невиконання рішення суду з 01 жовтня 2014 року, а тому правильно зменшив суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 з 306 890,75 грн до 270 026,18 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач частково виконував рішення суду, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норми статті 625 ЦК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта