Справа № 159/585/18
Провадження № 2/159/412/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Наваляного Т.Д.,

з участю секретаря Спасюк К.В.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Ковелі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, шляхом виселення особи без надання іншого житла, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, шляхом виселення особи без надання іншого житла. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує що з відповідачем по справі він перебував в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11.02.2016 на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області. Зазначає, що згідно договору дарування 59/1000 частини житлового будинку, укладеного та нотаріально посвідченого 03.10.2003 він набув у власність 59/1000 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вул. Достоєвського, 8Б в м. Ковелі, Волинської області. Право власності на 59/1000 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за вказаною адресою зареєстроване за позивачем 21.06.2017 року. Належна позивачу частина житлового будинку є відокремленим жилим приміщенням та складає окремий обєкт нерухомого майна. Відповідач є колишньою дружиною, зареєстрована та проживає у належній позивачу частині житлового будинку з дозволу попереднього власника ОСОБА_4 Позивач зазначає, що створив нову сімю, іншого житла не має. Використовувати належну йому частину житлового будинку він позбавлений можливості, оскільки відповідач не бажає покинути помешкання. Відповідач не є членом його сімї, чи особою, яка може бути прирівняною до члена сімї. Вказує, що цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом сімї власника, а також проживають там без відповідного договору. Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідач не належать до членів сімї позивача, як нового власника 59/100 частини будинку, а відтак підлягає виселенню з нього, а згода на проживання в ньому попереднього власника будинку не дає підстав вважати, що при зміні власника, останній зобовязаний надавати можливість таким особам користуватися його власністю. Положеннями ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена частина будинку не входить у склад майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю позивача. Просив усунути перешкоди у здійсненні права користування 59/100 частинами житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в м. Ковелі по вул. Достоєвського, 8Б, шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача в йог користь судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, суду пояснили, що незважаючи на припинення сімейних відносин, право ОСОБА_2 на користування вказаною частиною будинку не припинились, будь-які законні підстави для виселення відповідача з даної квартири відсутні, так як жодних перешкод позивачу щодо здійснення його права власності на вказане житло ОСОБА_2 не вчиняє. Відповідач зазначила, що в шлюбі з позивачем народжено двоє дітей, іншого житла окрім даної частини будинку у неї немає. ОСОБА_2 вказує, що за час перебування в шлюбі з позивачем, у 2003 році йому була подарована 59/100 частина житлового будинку по вул. Достоєвського, 8Б в м. Ковелі, однак перебуваючи в шлюбі, вони за спільні кошти та спільними зусиллями провели поліпшення вказаної частини житлового будинку, а саме, добудували дві кімнати, поміняли вікна та підлогу, зробили капітальний ремонт. Крім того, представник відповідача вказав, що твердження позивача про те, що право власності на 59/100 частини житлового будинку у нього виникло лише 26.06.2017, тобто після розірвання шлюбу між сторонами не відповідає дійсності, оскільки позивач набув у власність частину будинку саме з моменту оформлення договору дарування, тобто з 03.10.2003 за час перебування в шлюбі з відповідачем. З посиланням на норми ч.4 ст. 156 ЖК України, просили в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до копії договору дарування 59/100 частин житлового будинку від 03.10.2003, посвідченого державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі № 3-1245, ОСОБА_1В прийняв в дар 59/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вул. Достоєвського, 8Б в м. Ковелі, Волинської області, який складається з коридору 1-1, площею 7,8 кв.м., коридору 1-6, площею 7,8 кв.м., кімнати 1-7, площею 22,7 кв.м., кімнати 1 8, площею 13,9 кв.м., а/б балкон, б гараж (а.с.7-9).

Право власності на 59/1000 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який розташований по вул. Достоєвського, 8Б в м. Ковелі зареєстроване за ОСОБА_1 21.06.2017 року, що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.05.1995, який розірвано на підставі рішення Ковельського міськрайооного суду Волинської області від 11.02.2016. В шлюбі у сторін народилось двоє дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15-16).

Судом також встановлено та не заперечується учасниками справи, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та проживає ІНФОРМАЦІЯ_3.

Питання повязані з користуванням жилими приміщеннями в будинках належних громадянам на праві приватної власності, врегульовано нормами глави 6 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно положень частин другої статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач визначив спосіб для відновлення порушених прав, шляхом виселення відповідача з належної йому 59/100 частини житлового будинку по вул. Достоєвського, 8Б в м. Ковелі, яка належить йому на праві приватної власності, посилаючись на норми матеріального права, а саме положення ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, мотивуючи свою позицію тим, що на теперішній час відповідач не є його дружиною.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Судом встановлено, що позивач вселилась та зареєстрована з 28.04.2004 у спірному будинку зі згоди власника, тобто позивача, як член сімї власника, оскільки договір найму між сторонами не укладався.

Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно вимог ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди..

Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Позивачем заявлено вимогу про виселення відповідача з спірного будинку без надання іншого житла.

Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку, передбачені ст. 116 ЖК України.

Зокрема, статтею 116 ЖК України передбачене виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про протиправну поведінку відповідача відносно позивача, вчинення відповідачем інших дій, спрямованих на обмеження прав позивача, як власника.

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кожен окремо суду пояснили, що є сусідами сторін та проживають ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_2 з моменту укладення шлюбу з ОСОБА_1 та по даний час проживає ІНФОРМАЦІЯ_5. Зазначили, що за час перебування в шлюбі, відповідач зі своїми братами повністю перебудували будинок, добудували другий поверх, добудували кухню, ванну кімнату та дві житлові кімнати.

В той же час, розірвання шлюбу не може слугувати безумовною підставою для виселення відповідача, яка з дотриманням вимог чинного законодавства отримала право користування квартирою, оскільки це суперечить вимогам ч.4 ст. 156 ЖК України.

Відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК України, сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для його виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Таким чином, для виселення відповідача з належної позивачу частини будинку необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Стаття 47 Конституції України гарантує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач не навів жодного факту, який би аргументовано доводив, що відповідач його колишня дружина перешкоджає йому володіти, користуватись та розпоряджатись належним позивачу житловим будинком.

Більше того, в ході судового розгляду справи не встановлено, що відповідач чинить будь-які перешкоди у користуванні позивачем житловим будинком та наявність підстав передбачених ст. 116 ЖК України для виселення ОСОБА_2 із спірного житлового приміщення.

При цьому, суд виходить з того, що відповідач вселилася у спірну частину будинку, як дружина позивача. Після вселення в даний будинок, відповідач стала проживати на правах члена сім'ї, де проживає і до теперішнього часу. Таким чином, з часу розлучення відповідача з позивачем, ОСОБА_2 проживає в будинку, як колишній член сім'ї позивача, тому має право користування спірним житлом нарівні з позивачем, будь-яких перешкод останньому у реалізації його права власності відповідач не чинить.

Поряд з тим, суд відкидає твердження позивача про те, що його право власності на 59/100 частини житлового будинку по вул. Достоєвського, 8Б в м. Ковелі виникло з часу реєстрації за ним права власності на дане майно, тобто з 21.06.2017 в період, коли шлюб між сторонами було розірвано. Вказане твердження не знайшло свого обєктивного підтвердження в ході розгляду справи судом та може бути підставою для виселення відповідача. Судом встановлено, та не заперечується учасниками справи, що відповідач зареєстрована в спірному житлі з дозволу попереднього власника ОСОБА_4, який у 2003 році подарував частину належного йому будинку (59/100) позивачу ОСОБА_1

Тобто, з 2003 року відповідач проживала в будинку по вул. Достоєвського, 8Б в м. Ковелі, який був подарований позивачу, як його дружина, вела з ним спільне господарство. Факт постійного та безперервного проживання ОСОБА_2 з 2003 року і по даний час в м. Ковелі по вул. Достоєвського, 8Б стверджується показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Даний факт не заперечується самим позивачем, як і не заперечується факт відсутності у відповідача іншого житла для проживання.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що виселення відповідача із спірного будинку, який є її єдиним житлом, призведе порушення конституційного права на житло, а також вплине на її права та законні інтереси. ОСОБА_2 жодних перешкод позивачу у користуванні його власністю не чинить та не порушує правила співжиття з останніми.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись Керуючись ст. ст. 12-13, 19, 141, 247, 258-259, 265, 274-279 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 9, 64, 150, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, -

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, шляхом виселення особи без надання іншого житла, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасники справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 18.10.2018.

Головуючий:ОСОБА_9