ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 297/2030/15-ц

провадження № 61-13464св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариства «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_7,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 травня 2016 року, ухвалене у складі судді Ільтьо І. І., та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 5 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Мацунича М. В., Боднар О. В., Панька В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_7, про виселення з житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 червня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_8 укладено договір про іпотечний кредит № 71206, за яким позивач надав їй кредит у розмірі 85 000 доларів США на строк до 11 червня 2027 року зі сплатою 12 % річних. Кредит надано для придбання квартири АДРЕСА_1.

У забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит 12 червня 2007 року укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є вказане нерухоме майно.

Через порушення боржником зобов?язання із повернення кредиту утворилась заборгованість та рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2014 року задоволено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На час звернення з позовом у квартирі проживають ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яким вручено вимогу про виселення на підставі статті 109 ЖК Української РСР і яку вони у добровільному порядку не виконують.

Посилаючись на наведене, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 травня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що іпотечне майно придбано за рахунок кредитних коштів, станом на дату укладення іпотечного договору інших осіб, крім зазначених у довідці № 567 від 7 червня 2007 року про склад сім'ї за адресою предмета іпотеки, які мали право ним користуватись, не було зареєстровано, отже суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 5 жовтня 2016 року заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 травня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, вважаючи їх законними та обґрунтованими.

У листопаді 2016 року ОСОБА_6, діючи в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_9, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Висновок судів про те, що вона та малолітня ОСОБА_7 не були зареєстровані та не проживали у квартирі на час передачі її в іпотеку заявник вважає таким, що не підтверджується матеріалами справи; рішення про задоволення позову та виселення малолітньої дитини суперечить Конвенції «Про права дитини», оскільки суд не врахував, що вказана квартира є її єдиним місцем проживання.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» посилається на необґрунтованість касаційної скарги; спірна квартира є предметом іпотечного договору, укладеним на забезпечення договору про іпотечний кредит, стороною якого батьки малолітньої ОСОБА_7 не були і у квартирі зареєстровані також не були; не були особи, які підлягають виселенню з предмета іпотеки, і наймачами вказаного житла.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Так, частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частиною другою статті 109 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, проте допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Судами установлено, що 12 червня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_8 укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого ОСОБА_8 отримала кредит у розмірі 85 000 доларів США зі сплатою 12% річних строком користування до 11 червня 2027 року.

Також 12 червня 2007 року між банком та ОСОБА_8 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Взяті на себе кредитні зобов'язання ОСОБА_8 належним чином не виконувала і рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 березня 2012 року стягнено з ОСОБА_8 кредитну заборгованість у розмірі 944 713,81 грн.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2014року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 листопада 2014 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 12 червня 2007 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_8, на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1, та земельну ділянку загальною площею 0,429 га, що належать ОСОБА_8 на праві власності, для погашення її кредитної заборгованості за договором про іпотечний кредит від 12 червня 2007 року № 71206, розмір якої становить 30 063,78 доларів США. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, ухвалено направити на погашення заборгованості ОСОБА_8 перед ПАТ «Державний Ощадний банк України».

Також судом встановлено, що ОСОБА_6, як мати малолітньої ОСОБА_7, не була стороною іпотечного договору, не була членом сім'ї іпотекодавця - ОСОБА_8, а при укладенні іпотечного договору рішенням Великобактянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 6 червня 2007 року № 567 надано дозвіл ОСОБА_8 на передачу в іпотеку 1/3 частини житлової будівлі дитини ОСОБА_10, що має право користування квартирою АДРЕСА_1.

Установивши, що ОСОБА_6 не наведено обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, які призвели до порушення прав малолітньої ОСОБА_7 на користування житлом, врахувавши, що спірна квартира - предмет іпотеки - придбана за кошти, отримані за іпотечним кредитом і реєстрація та користування малолітньою ОСОБА_7 предметом іпотеки відбулось без згоди на це іпотекодержателя, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Отже, оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, зміст судових рішень відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, щодо законності й обґрунтованості.

Доводи, викладені в касаційній скарзі про невстановлення судами обставин щодо проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у квартирі на час передачі її в іпотеку, безпідставні, стосуються повторної переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Наявністю обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, заявник касаційну скаргу не обґрунтовує і касаційним судом таких обставин не встановлено.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, перерозподіл судових витрат не здійснюється.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 409, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 5 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик