ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6220/18
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О.,

секретарі судового засідання Расулова А.А., Кримчук Я.Р.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: акціонерне товариство «Українська залізниця»,

представник відповідача: Сидорова Ю.В.,

третя особа: Філія «Центр сервісного забезпечення АТ «Укрзалізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 р. ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі по тексту АТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом за період з листопада 2017 р., відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн. та внесення запису до трудової книжки про проходження військової служби.
Позов обґрунтований такими обставинами.
Позивач працював у відповідача на посаді провідного інженера будівельно-експлуатаційного відділу Філії «Центр сервісного забезпечення АТ «Укрзалізниця».

У лютому 2015 р. позивач був призваний на строкову військову службу за призовом під час мобілізації. 26.10.2017 позивач підписав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України. 06.04.2018 позивач уклав ще один контракт зі Збройними Силами України, відповідно до якого він на даний час проходить військову службу на посаді головного сержанта - командира гармати.
Відповідно до вимог ст. 119 КЗпП України за військовослужбовцями даної категорії зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.
Про факт знаходження на військовій службі позивач повідомив відповідача, однак незважаючи на це з листопада 2017 р. відповідач не здійснював нарахування та виплату середнього заробітку.
Неправомірні дії відповідача призвели до втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації його життя і життя його родини та завдали моральної шкоди, яку він оцінює в 200 000 грн.

У відзиві представник відповідача виклав заперечення на позов вважаючи вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими і недоведеними.

Доводи відповідача обґрунтовані посиланням на такі обставини.

Надана позивачем до АТ «Укрзалізниця» копія контракту від 26.10.2017 не була завірена Міністерством оборони України у визначеному законом порядку, а тому відповідач не міг прийняти її до уваги, а про підписання позивачем контракту від 06.04.2018 відповідач взагалі не був повідомлений.

За змістом положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Зважаючи на те, що воєнний стан в Україні не оголошувався, особливий період в Україні діяв з моменту оголошення Указами Президента України рішення про мобілізацію та охоплював період мобілізації. Відтак особливий період в Україні діяв: з 18.03.2014 по 02.05.2014, з 07.05.2014 по 21.06.2014, з 24.07.2014 по 07.09.2014 та з 20.01.2015 по 22.08.2015.

Отже на момент укладення позивачем контрактів мобілізація не проводилась і особливий стан не був запроваджений.

Окрім того позивач добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах Українипротягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту. Тобто умовами контракту безпосередньо визначено відсутність особливого періоду.

Таким чином укладення військового контракту особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації і в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України.

Окрім того ст. 119 КЗпП України не визначає порядок виплати середньомісячної заробітної плати, а тому можна дійти висновку, що на час проходження військової служби роботодавець зобов`язаний зберегти середній заробіток, але не зобов`язаний здійснювати виплати щомісячно, та може здійснити виплати після закінчення військової служби працівником.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди.

Третя особа - Філія «Центр сервісного забезпечення АТ «Укрзалізниця», пояснень щодо позову або відзиву не надала, а її представник судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що продовжує перебувати на військовій службі за контрактом і прибув у короткострокову відпустку на один день для участі в судовому розгляді його справи, у зв`язку з чим просив закінчити розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Вказала, що оскільки за позивачем зберігається місце роботи і посада, його трудові права не порушені.

Заслухавши учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

19.05.2014 ОСОБА_1 було прийнято на роботу у державну адміністрацію залізничного транспорту України «Укрзалізниця» на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу Головного управління справами (а.с. 92).

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», на базі Державної адміністрації залізничного транспорту шляхом її злиття з підприємствами та установами залізничного транспорту загального користування було утворено публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 № 938 публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» перейменовано в акціонерне товариство «Українська залізниця».

У зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці 19.08.2014 ОСОБА_1 було переведено на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу Департаменту управління справами (а.с. 94).

У квітні 2016 р. ОСОБА_1 було переведено на посаду начальника будівельно-експлуатаційного відділу Філії «Центр сервісного забезпечення» (а.с. 96).

Згідно з наказом від 21.11.2016 № 2136/00 ОСОБА_1 переведено на посаду провідного інженера будівельно-експлуатаційного відділу Філії «Центр сервісного забезпечення» (а.с. 98).

26.10.2017 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на 6 місяців (а.с. 16-17).

Згідно наказу т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2017 № 225 старшину за контрактом ОСОБА_1 старшого навідника 3 гаубичної самохідно-артилерійської батареї 2-го гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та визнано таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 18).

01.11.2017 ОСОБА_1 повідомив в.о. голови правління ПАТ «Укрзалізниця» про укладення контракту зі Збройними Силами України і проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 та просив надати відповідне розпорядження відділу кадрів щодо його оформлення згідно чинного законодавства (а.с. 19).

До вказаної заяви позивач додав копію контракту, витяг з наказу № 225 від 26.10.2017 та роз`яснення Головного управління держпраці у Київській обл. щодо збереження за ним місця роботи із середнім заробітком.

06.04.2018 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 укладено новий контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на наступні 6 місяців (а.с. 14-15).

Судом встановлено, що відповідач, володіючи інформацією про перебування позивача на військовій службі за контрактом, зберігає за ним місце роботи і посаду, але середній заробіток йому не виплачує, що і стало підставою для подання даного позову.

Вирішуючи даний трудовий спір, суд керується нормами права, які визначають гарантії для працівників на час виконання ними обов`язків військової служби.

Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції Закону України від 06.12.2016 № 1769-VIII) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні з моменту набрання чинності Указу в.о. Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-VII «Про затвердження Указу Президента України від 17.03.2014 № 30-3/2014 «Про часткову мобілізацію».

Впродовж 2014-2015 рр. Президентом України видавались інші Укази про часткову мобілізацію.

Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Таку ж позицію висловив і Верховний Суд у постанові від 30.05.2018 по цивільній справі № 521/12726/16ц, де зазначено, що особливий період розпочався в Україні 18.03.2014 і триває по теперішній час.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Отже враховуючи, що військова служба позивача за контрактом розпочалася і продовжується під час дії особливого періоду, на нього поширюються гарантії та пільги визначені ст. 119 КЗпП України, в тому числі збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форм власності.

Незважаючи на те, що з 01.01.2016 законодавець скасував компенсацію роботодавцям витрат, пов`язаних із виплатою зарплати військовим, вказана обставина не звільняє роботодавця від виконання вимог ст. 119 КЗпП України, зокрема, щодо виплати військовослужбовцям середнього заробітку.

Невиплатою позивачу середнього заробітку порушені його трудові права, які підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення відповідних сум.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середній заробіток працівника обчислюється виходячи з загальної кількості робочих днів в останніх двох повних місяцях роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Оскільки подією, з якою пов`язана виплата позивачу коштів, є його вступ на військову службу згідно із контрактом від 26.10.2017, при обчисленні середньомісячної заробітної плати варто виходити з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували цій події - за серпень та вересень 2017 р.

Відповідно до довідки відповідача середньоденна заробітна плата позивача за серпень та вересень 2017 р. склала 783,11 грн. (а.с. 131).

Доказів на підтвердження підвищення посадового окладу на посаді, яку займав позивач до вступу на військову службу, суду не надано.

За період перебування позивача на військовій службі за контрактом (з 26.10.2017 по 26.12.2018 включно) кількість робочих днів склала 293, а відтак розмір збереженого середнього заробітку становить 229 451,23 грн.

При вирішенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди суд керується загальними положеннями про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб`єктивних цивільних справ, встановленими ст. 23, 1167 ЦК України, та положеннями ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до яких відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зважаючи на встановлені обставини суд вважає доведеним, що невиконання відповідачем вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України завдало позивачу певних моральних страждань та переживань, оскільки з вини відповідача він та його родина своєчасно не одержали кошти, на які вони вправі були розраховувати при плануванні свого бюджету, що змусило позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя, звертатись зі скаргами та заявами до уповноважених державних органів, до юристів та до суду, щоб довести порушення своїх прав.

Враховуючи викладене та керуючись принципами розумності та справедливості, компенсацію заподіяної позивачу моральної шкоди суд визначає в розмірі середньомісячної заробітної плати, що становить 16 445 грн.

З огляду на те, що позивач продовжує перебувати на військовій службі за контрактом, вимоги про зобов`язання відповідача внести записи до трудової книжки про проходження військової служби суд вважає передчасними і підстав їх задоволення не вбачає.

Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд на підставі положень ст. 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір за вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому суд вбачає підстави для стягнення з відповідача судового збору в дохід держави за ставкою, встановленою для позовних заяв майнового характеру, в розмірі 1 відсотка від задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом за 293 робочих дні в розмірі 229 451 гривня 23 копійки із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску, компенсацію моральної шкоди в розмірі 16 445 гривень та судові витрати в розмірі 704 гривні 80 копійок.

В решті позову відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 16 445 гривень із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 2 294 гривні 51 копійка.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 .

Відповідач: акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, код ЄДР 40075815.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:

Повне рішення складене 18.01.2019.