Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.10.2018 Справа №607/10319/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Буцик О.П.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» про стягнення середнього заробітку за час затримки у фактичному розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював із 01.11.2006 року в ТОВ «Агріматко-Вест» на посаді директора та 01.12.2014 року був звільнений за згодою сторін, на підставі ст..36 КЗпП України. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.03.2016 року із ОСОБА_3 «Агріматко-Вест» на користь ОСОБА_2 було стягнуто 7 806,66 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за грудень 2014 року. На підставі зазначеного судового рішення позивачем було отримано виконавчий лист, який було в подальшому було пред»явлено до примусового виконання до відділу державної виконавчої служби. 03.03.2018 року на реквізити карткового рахунку позивача з Рівненського ВДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області надійшли кошти в сумі 7806,66 грн. на погашення зазначеної заборгованості. Таким чином, позивач вважає, що слід стягнути із відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 березня 2016 року по 03 березня 2018 року в сумі 259 699 грн. 66 коп. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на вимоги ч.1 ст.47, ст..117 КЗпП України, а також на рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст..233 КЗпП України, відповідно до якого, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, тобто в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку, є підставою для відповідальності передбаченої ст..117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст..117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Вважає, що стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 березня 2016 року (дата винесення судового рішення) по 03 березня 2018 року (дата надходження коштів на рахунок позивача). Зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2016 року, у якому здійснено розрахунок середньоденного заробітку складає: 12601,25 грн. (заробітна плата за листопад 2014) + 6134,75 грн.(заробітна плата за жовтень 2014 року) = 18736 грн./13 робочих днів у листопаді 2014 року + 23 робочих дні у жовтні 2014 року + 520,44 грн. середньоденний заробіток. Період затримки у фактичному розрахунку за період з 03 березня 2016 року по 03 березня 2018 року склав 499 робочих дні. Таким чином, у відповідності до ст..117 КЗпП України та п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні за період з 03 березня 2016 року по 03 березня 2018 року становить 259 699,56 грн., яку позивач просить стягнути із відповідача.

Відповідач позов не визнав, подавши відзив на позов, відповідно до якого зазначив, що на його думку, позивач повторно звернувся із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні з дати вирішення спору судом та стягнення органами виконавчої служби належних йому виплат. Також зазначив, що позивачем не взято до уваги абз.3 п.2.2 рішення Конституційного суду України у справі №4-рп/2012 від 22.02.2012 року, відповідно до якого для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення із ним остаточного розрахунку. Також зазначив, що як вбачається із рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2016 року, заробітна плата позивачу була виплачена в повному обсязі, відповідно до відомостей нарахування заробітної плати та табелів обліку робочого часу. Порушення відповідача полягає у несвоєчасній виплаті належної позивачу заробітної плати із затримкою 15 днів. Тобто, розмір та строк несвоєчасного розрахунку уже підтверджений рішеннями судів. Вважає, що позов позивачем подано з порушенням строку позовної давності, передбачених положенням ч.2 ст.233 КЗпП України, оскільки даний спір на його думку є спір про платежі, що не є заробітною платою. Також зазначив, що позивач перебуваючи на посаді директора ОСОБА_3 «Агріматко-Вест» знав та розумів, який рівень заборгованості заробітної плати він собі встановив, нарахував та виплатив включно до 01.12.2014 року. Крім цього, зазначив, що судом у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 03.03.2016 року позивачу уже було поновлено пропущений строк позовної давності щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної прати за грудень 2014 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутності, відповідно до якої позов підтримав. Крім цього, подав відповідь на відзив на позов, відповідно до якого зазначив, що позивачем у даній справі заявлено вимогу про стягнення заборгованості за час фактичного розрахунку по заробітній платі за період з дати винесення рішення Тернопільським міськрайонним судом 03.03.2016 року по дату фактичного розрахунку 03.03.2018 року. На момент розгляду справи №607/7835/15 обставини на які посилається позивач у своєму позові не були встановлені судом. Також, позивач вважає, що зі сторони відповідача відбувається триваюче порушення з приводу невиплати звільненому працівникові всіх сум, що підлягають виплаті згідно закону. Невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноваженого ним органу відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Позивач звернувся із позовом щодо виплати заборгованості за весь період невиплати /затримки у виплаті заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором та регулюються нормами трудового права. Також зазначив, що у судовому рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 03.03.2016 року справа №607/7835/15 зафіксовано, що відповідач визнав факт затримки у розрахунку який зафіксовано судом. Тобто, визнаючи акт затримки, відповідач ще на етапі розгляду справи міг усунути порушення розрахувавшись з ОСОБА_2 ОСОБА_1 не менше, ні під час розгляду справи, ні протягом двох років відповідач добровільно розрахунку не провів. Зазначив, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 УЗпП України.

Представник відповідача ОСОБА_3 «Агріматко-Вест» у судовому засіданні позовних вимог не визнала, просить суд відмовити у їх задоволенні, з підстав зазначених у поданому відзиві.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2016 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відпускних, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із товариства з обмеженою відповідальністю «Агроматко-Вест» на користь ОСОБА_2 7806,66 гривень середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за грудень 2014 року. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Як вбачається із зазначеного судового рішення, позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відпускних, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. У мотивувальній частині судового рішення зазначено, що «…представники відповідача визнали, що заробітна плата за грудень місяць 2014 року в сумі 214,56 грн. позивачу ОСОБА_2 була виплачена із затримкою терміном в 15 днів, а саме 16.12.2014 року. Також, суд вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено того факту, що відповідач зобов»язаний виплатити йому заробітну плату за жовтень, листопад та грудень 2014 року у більших розмірах ніж ті, що нараховані та виплачені, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено в ході судового розгляду справи по суті на підставі яких внутрішніх документів товариства останнє зобов»язане виплатити позивачу заробітну плату у більших розмірах. Позивачем не доведено наявності у відповідача штатного розпису, колективного договору чи інших документів, які б обґрунтовували заявлені до стягнення розміри вищих розмірів заробітних плат за спірний період. Зважаючи на те, що відповідачем заробітна плата позивача за грудень місяць 2014 року в сумі 214,56 грн. виплачена із про строчкою в 15 днів, а тому суд вважає, що із відповідача в користь позивача слід стягнути 7806,66 гривень середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, затвердженого постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року…Отже, суд вважає, що позивачем доведено порушення його прав щодо своєчасного отримання заробітної плати за грудень 2014 року в сумі 214,56 грн., а тому із відповідача у користь позивача слід стягнути 7806,66 гривень середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за грудень 2014 року….».

В силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, не підлягають доказуванню обставини щодо обґрунтованості та підставності стягнення із відповідача на користь позивача 7806,66 гривень середнього заробітку за час затримки йому заробітної плати за грудень 2014 року у сумі 214,56 гривень, яку відповідач виплатив із прострочкою у 15 днів.

14 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області із заявою про примусове виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2017 року по справі №607/7835/15 про стягнення із ОСОБА_3 «Агріматко-Вест» на користь ОСОБА_2 7806,66 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за грудень 2014 року.

Постановою старшого державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 15 грудня 2017 року відкрито виконавче провадження з приводу примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

Як вбачається із платіжного доручення №121 від 10 січня 2018 року, товариством з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» на рахунок Державної казначейської служби отримувачем якого є Рівненський міський відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перераховано 8587,33 грн. на виконання зазначеного виконавчого листа щодо стягнення середнього заробітку на користь позивача.

28 лютого 2018 року старшим державним виконавцем Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №607/7835/15ц.

Як вбачається із виписки із карткового рахунку позивача за період з 03.01.2018 року по 30.03.2018 року, яку було надано суду, 03 березня 2018 року на його картковий рахунок зараховано суму у розмірі 7806,66 грн., як сплату відповідачем боргу по зазначеному виконавчому провадженню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Згідно із вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв»язку з положеннями статтей 117, 237-1 цього Кодексу роз»яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов»язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належить йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення працівника або не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази вважає, що вимоги позивача про стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки у фактичному розрахунку при звільненні у розмірі 259 699,56 грн. за період з 03.03.2016 року по 03.03.2018 року не підлягають до задоволення. При цьому, суд зазначає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03 березня 2016 року, яке набрало законної сили, уже було стягнуто із відповідача середній заробіток, як його відповідальність за несвоєчасну виплату позивачу заробітної плати за грудень 2014 року та яка була виплачена йому із затримкою терміном 15 днів, у розмірі 7806,66 грн. Також попереднім судом встановлено, що відповідачем уже проведено виплату заборгованої заробітної плати позивачу за грудень 2014 року в сумі 214,56 грн. із затримкою 15 днів, що підтверджено дослідженими ним у судовому засіданні відомостями нарахування заробітної плати та розрахунковими листами. Крім цього суд констатує, що Тернопільським міськрайонним судом своїм рішенням від 03.03.2016 року, в силу вимог ст..117 КзпП України, до відповідача було застосовано відповідальність, передбачену зазначеною статтею, за несвоєчасну виплату позивачу належної йому заробітної плати за грудень 2014 року. Таким чином, суд вважає помилковим твердження позивача, що із відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 березня 2016 року (дата винесення судового рішення) по 03 березня 2018 року (дата надходження коштів на рахунок позивача) у розмірі 259 699,56 грн. із наведених підстав. Також, суд зазначає, що позивач звернувся до Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області із заявою про примусове виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2017 року, по справі №607/7835/15, 14 грудня 2017 року, за наслідками розгляду якої, 15 грудня 2017 року старшим державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. На виконання вимоги державного виконавця, платіжним дорученням №121 від 10 січня 2018 року товариством з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» було перераховано суму боргу для позивача у розмірі 8587,33 грн., яку в подальшому відділом ДВС було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_2.

Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає, що позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» про стягнення середнього заробітку за час затримки у фактичному розрахунку при звільненні не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4,13, 82, 263, 265, 280-284, 289 ЦПК України, ст.116,117 Кодексом законів про працю України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 11.06.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агріматко-Вест» про стягнення середнього заробітку за час затримки у фактичному розрахунку при звільненні, відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Головуючий суддяОСОБА_4