ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 461/14558/14-ц

провадження № 61-13870св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Львівське міське комунальне підприємство по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Мисько Х. М., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Мельничук Я. О., Крайник Н. П., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Львівське міське комунальне підприємство по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» (далі - ЛМКП «Айсберг») звернулось із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_1, утримання та експлуатацію якого здійснює ЛМКП «Айсберг».

Вказувало, що між сторонами виникли правовідносини, що породжують цивільні права та обов'язки, оскільки позивач надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а відповідачі ними користуються. Внаслідок порушення відповідачами своїх зобов'язань щодо оплати за надання послуг за період з 1 червня 2004 року по 1 листопада 2015 року виникла заборгованість, яка складає 9 497,41 грн.

Ухвалою суду першої інстанції від 15 квітня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_6 як співвласника квартири.

За таких обставин ЛМКП «Айсберг», з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просило стягнути з відповідачів заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, яка за період з 1 червня 2004 року по 1 листопада 2015 року становить 9 497,41 грн, та відшкодувати судовий збір у сумі 243,60 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2016 року позов ЛМКП «Айсберг» задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ЛМКП «Айсберг» заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, яка за період з 1 червня 2004 року по 1 листопада 2015 року становить 9 497,41 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_1. Будинок, у якому знаходиться квартира відповідачів, перебуває на обслуговуванні ЛМКП «Айсберг» та з 1 червня 2004 року вони користуються всіма житлово-комунальними послугами, що надає підприємство, тому зобов'язані своєчасно сплачувати витрати з утримання будинку та прибудинкової території.

Судом враховано, що у вказаний період відповідачами частково здійснювалася оплата за надані послуги, у зв'язку з чим дійшов висновку про переривання позовної давності та відхилив заяву ОСОБА_4 про застосування наслідків спливу позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила судові рішення скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що квартира належить відповідачам на праві спільної власності, помилково застосували до правовідносин, що склались, положення статей 160, 162 ЖК Української РСР та дійшли необґрунтованого висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості. Такий висновок судів попередніх інстанцій суперечить правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року у справі № 6-734цс15.

Також вказує, що у будинку АДРЕСА_1 понад 30 років не проводили поточний ремонт, внаслідок чого будинок перебуває у аварійному стані та потребує капітального ремонту, однак на вимоги заявника ЛМКП «Айсберг», яке надає послуги з утримання будинку, такий ремонт не проводить.

Заявник у касаційний скарзі посилається на те, що, звертаючись із позовною заявою, позивач не надав суду належний розрахунок заборгованості, не вказав розмір тарифів за надання послуг та правові підстави для застосування цих тарифів у часовому розрізі. При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції посилався на розрахунок заборгованості, наданий позивачем, однак такий розрахунок не є належним доказом наявності у відповідачів заборгованості.

Разом з тим заявник вказує, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за період, що виходить за межі позовної давності, однак апеляційним судом не враховано вказаних доводів заявника, не досліджено, яким чином виникла заборгованість, та не застосовано наслідків спливу позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_2.

Також суди встановили, що ЛМКП «Айсберг» згідно статті 68 ЖК Української РСР, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пунктів 14, 17, 35 постанови Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року, якою затверджено Правила користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, постанови Кабінету Міністрів України № 529 від 20 травня 2009 року «Про затвердження порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», утримує будинки та прибудинкову територію, надає житлово-комунальні послуги власникам квартири, а власники квартири отримують ці послуги та зобов'язуються своєчасно вносити щомісячну плату за надані їм комунальні послуги у встановлений законодавством термін.

Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 529 від 20 травня 2009 року «Про затвердження порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» тарифи розраховуються окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків та прибудинкових терарій. Послуги надаються відповідно до затвердженого рішенням органом місцевого самоврядування тарифу.

Суди встановили, що нарахування і надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території проводиться у відповідності до рішень Львівської міської ради № 1431 від 26 грудня 2008 року, № 1651 від 26 листопада 2010 року, № 561 від 31 травня 2011 року «Про затвердження тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкової території для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку».

З розрахунку заборгованості суди попередніх інстанцій встановили, що за надані позивачем послуги у зв'язку з неналежною частковою оплатою відповідачами наданих позивачем послуг, виникла заборгованість, яка за період з 1 червня 2004 року по 1 листопада 2015 року складає 9 497,41 грн.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції Закону, чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Суд першої інстанцій, з яким погодився апеляційний суд, встановивши, що відповідачі отримували надані ЛМКП «Айсберг» послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, однак оплачували їх не в повному обсязі, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення такої заборгованості з відповідачів.

Разом з тим судами встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_2.

Переглядаючи справу апеляційний суд встановив, що вказана квартира є спільною сумісною власністю відповідачів без визначення часток і дійшов висновку про стягнення заборгованості, яку вони допустили, солідарно.

Відповідно до статті 322 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (частина перша статті 355 ЦК України) та залежно від положень закону або домовленості між співвласниками може належати їм на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина друга статті 355 цього Кодексу). При цьому спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 цього Кодексу).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизовані житлові приміщення передавались у спільну часткову або спільну сумісну власність, а утримання приватизованих житлових приміщень здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Правовідносини між співвласниками майна як суб'єктами цивільних правовідносин та іншими особами регулюються законами України та договорами, укладеними власниками (співвласниками) майна та іншими особами.

Переглядаючи справу, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю відповідачів без визначених часток, заборгованість, яку останні допустили, підлягає стягненню в солідарному порядку, і лише в разі визначення часток, кожен з відповідачів відповідав би за наявну заборгованість пропорційно до своєї частки в квартирі.

Доводи касаційної скарги про те, що суди необґрунтовано відмовили у задоволенні заяви про застосування позовної давності відхиляються касаційним судом.

Так, суди встановили, що матеріали справи містять докази сплати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території в лютому 2008 року у сумі 300 грн; в грудні 2010 року у сумі 251,13 грн, в лютому 2011 року у сумі 99,25 грн, в травні 2012 року у сумі 970,88 грн.

Разом з тим судами встановлено, що 22 квітня 2013 року Галицьким районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ЛМКП «Айсберг» заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, який в подальшому скасовано ухвалою цього ж суду від 16 вересня 2013 року.

Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вказані обставини свідчать про переривання позовної давності у розумінні вимог статті 264 ЦК України, тому висновки судів попередніх інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності є обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що будинок, у якому знаходиться квартира відповідачів, перебуває в аварійному стані, а відповідачем не здійснюється його ремонт як на підставу скасування судових рішень у даній справі, відхиляються касаційним судом, оскільки вказана обставина є предметом доказування у іншому спорі, який виник між сторонами щодо зобов'язання провести капітальний ремонт.

Посилання заявника на те, що ЛМКП «Айсберг» на надано належного розрахунку є безпідставними, оскільки протягом розгляду справи судами попередніх інстанцій відповідачами не спростовано належними та допустимими доказами розрахунку заборгованості наданого, позивачем до позовної заяви.

Разом з тим правовідносини власників житлових приміщень з утримання житлового приміщення регулюються нормами ЦК України та законодавства, яке регулює користування житловими будинками та прибудинковими територіями.

Правове регулювання правовідносин власників житлового приміщення здійснюється на підставі норм ЦК України, які регулюють правовідносини з права власності. Положення ж статей 160 і 162 ЖК Української РСР та глави 58 ЦК України регулюють правовідносини з найму житлового приміщення, тобто речові права на чуже майно, тому зазначені норми права не підлягають застосуванню до правовідносин з утримання власниками належного їм на праві приватної власності майна, зокрема щодо сплати комунальних послуг і послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року у справі № 6-734цс15.

Встановивши, що вказана квартира належить відповідачам на праві спільної сумісної власності, апеляційний суд помилково застосував до цих правовідносин, в тому числі, положення статті 162 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне посилання на положення статті 162 ЖК Української РСР, оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає зміні, із виключенням з мотивувальної частини судового рішення посилання на положення статті 162 ЖК Української РСР, що не вплинуло на законність судового рішення.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення у цій частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу в цій частині - без задоволення, оскільки її доводи висновки судів щодо вирішення справи в цій частині не спростовують.

Разом з тим касаційний суд не може погодитись із висновками судів попередніх інстанцій про вирішення питання щодо розподілу судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи та згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Частинами першою та другою статті 88 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не врахував, що ОСОБА_4 звільнена від сплати судового збору та дійшли помилкового висновку про стягнення з останньої судового збору на користь позивача, оскільки судовий збір, стягнений з ОСОБА_4, підлягає компенсації позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2016 року змінити, виключивши з мотивувальної частини судового рішення посилання на положення статті 162 ЖК Української РСР.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2016 року в частині розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» сплачений судовий збір у розмірі по 81,20 грн з кожного.

Судові витрати, понесені Львівським міським комунальним підприємством по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» у сумі 81,20 грн, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У іншій частині рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик