Справа № 758/1990/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Мариненко Я.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Піллар» про зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 р. позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати невірним формулювання причин її звільнення з ТОВ «Піллар» за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул; змінити формулювання причин її звільнення із «звільнено за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ч. 3 ст. 38 КЗпП України» і дату звільнення на день ухвалення рішення в справі; зобов`язати ТОВ «Піллар» обчислити а виплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 03.01.2017 р. по день фактичного розрахунку; стягнути з ТОВ «Піллар» на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 13 311, 86 грн.; стягнути з ТОВ «Піллар» на її користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме 39 935,58 грн.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначає, що з 25.07.2016 р. вона працювала на посаді фахівця з методів розширення ринку збуту в ТОВ «Піллар», згідно наказу № 85/П від 22.07.2016 р. Вказує, що 03.01.2017 р. нею була написана заява про розірвання трудового договору за власним бажанням, у зв`язку з тим, що відповідач не виконував законодавство про працю та умови трудового договору. Дана заява була направлена на адресу відповідача поштою 03.01.2017 р. Однак, 06.01.2017 р. вона отримала лист від ТОВ «Піллар» в якому було зазначено про те, що вона була відсутня на робочому місці з 03.01.2017 р. по 06.01.2017 р. 12.01.2017 р. нею повторно був направлений лист на адресу відповідача з проханням провести остаточний розрахунок , в тому числі здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України та на надіслати на її адресу трудову книжку. Відповідачем були проігноровані її звернення та в подальшому на неї були складені акти про відсутність її на робочому місці аж до 24.01.2017р. Зазначає, що 27.01.2017 р. вона отримала лист від ТОВ «Піллар» з наказом про її звільнення за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України та трудову книжку разом з актами про її відсутність на робочому місці в період з 10.01.2017 р. по 24.01.2017 р.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 15.02.2017 року (суддя Роман О.А.).

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 02.10.2017 р. матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М.

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення ЦПК України (2017 р.) розгляд даної справи підлягає за нормами ЦПК України (2017 р.), чинного з 15.12.2017 р.

В лютому 2018 р. представником відповідача поданий відзив на позовну заяву, в яких сторона відповідача зазначає, що 25.07.2016 року позивачку було прийнято на посаду фахівця з методів розширення ринку збуту ТОВ «Піллар» згідно наказу № 85/П від 22.07.2016 р. В день прийняття на роботу, позивача було ознайомлено з правилами внутрішнього розпорядку та визначено робоче місце. 30.12.2016 р. позивачка не вийшла на роботу та не повідомила про причини свої відсутності на робочому місці керівництво підприємства. Того ж дня було складено акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі 30.12.2016р. Вказує, що 03.01.2017 р. ОСОБА_1 надала письмове пояснення про те, що 30.12.2016 р. вона була відсутня на робочу місці у зв`язку з сімейними обставинами. Директором з персоналу ТОВ «Піллар» було повідомлено позивача про те, що підприємством прийнято рішення про її звільнення за прогул 30.12.2016 р. Зазначає, що 03.01.2017 р. позивачем була написана заява про її звільнення за власним бажанням на підставі п. 3 чт. 38 КЗпП України. Так, як позивачка бажала звільнитися 03.01.2017 року, вона зобов`язана була відпрацювати повний робочий день. Однак 03.01.2017 р. протягом 3 годин вона була відсутня на робочому місці про, що складений відповідний акт. 04.01.2017 р., 05.01.2017 р. та 06.01.2017 р. ОСОБА_1 була відсутні на робочому місці більше 3 год. кожного дня, що є порушенням трудової дисципліни, які були зафіксовані та викладені в актах про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 04.01.2017 р., 05.01.2017 р. та 06.01.2017 р. Однак, 10.01.2017 р. відповідачем було отримано лист, який містив заяву ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням з 03.01.2017 р. на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України. З 10.01.2017 р. по 24.01.2017 р. ОСОБА_1 продовжувала не виходити на роботу, що було зафіксовано та викладено в актах відсутності її на робочому місці у вказані дні. 19.01.2017р. ТОВ «Піллар» отримало лист від позивачки з вимогою звільнити її згідно раніше направленої заяви про звільнення за власним бажанням з 03.01.2017 р. та провести остаточний розрахунок. 24.01.2017 р. ТОВ «Піллар» було направлено на адресу позивача лист з повідомленням про її звільнення за прогул з 29.12.2016 р., згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України через відсутність на робочому місці без поважних причин з 30.12.2016 р. по 24.01.2017 р. До листа були додані акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 10.01.2017 р. по 24.01.2017 р., копію наказу про припинення трудового договору (контракту) № 2017-007/У від 24.01.2017 р. та трудову книжку.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Додав, що, будучи відсутньою на робочому місті 30.12.2016 р., вона завчасно не повідомляла відповідача, як свого роботодавця, про свою відсутність, а, будучи на роботі 03.01.2017 р. та надаючи пояснення, заяву про своє звільнення не передала адміністрації підприємства, а здала його на пошту. Вважав, що оскільки ОСОБА_1 здала на пошту заяву про своє звільнення, не повідомивши про це відповідача, то вона вже мала право не виходити на роботу.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Суд виходить з доводів сторони відповідача, зазначених у відзиві, та документів, долучених до нього.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що з 25.07.2016 р. ОСОБА_1 працювала на посаді фахівця з методів розширення ринку збуту ТОВ «Піллар», згідно наказу № 85/П від 22.07.2016 р.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2016 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, що підтверджується Актом про відсутність працівника на робочому місці 30.12.2016 р.

03.01.2017 р. ОСОБА_1 надала відповідачу письмове пояснення, щодо її відсутності на робочому місці 30.12.2016 р., де зазначила, що була відсутня у зв`язку з сімейними обставинами.

03.01.2016 р. ОСОБА_1 надіслала поштою на адресу ТОВ «Піллар» заяву про звільнення за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з недотриманням роботодавцем вимог трудового законодавства, пославшись на те, що підприємством несвоєчасно виплачує заробітну плату.

Згідно матеріалів справи, з 03.01.2017 р. по 06.01.2017 р. ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці більше трьох годин протягом всього робочого дня що підтверджується Актами про відсутність працівника на робочому місці за період з 03.01.2017 р. по 06.01.2017 р.

10.01.2017 р. відповідачем було отримано лист, який містив заяву ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням з 03.01.2017 р. на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України.

З 12.01.2017 р. по 24.01.2017 р. ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, що підтверджується відповідними Актами, складеними відповідачем, про відсутність працівника на робочому місці за період 12.01.2017 р. по 24.01.2017 р.

19.01.2017 р. відповідач отримав лист позивача з вимогою звільнити її згідно направленої раніше заяви про звільнення зі власним бажанням 03.01.2017 р., провести остаточний розрахунок, виплатити правову допомогу та направити трудову книжку за адресою проживання.

Наказом виконавчого директора ТОВ «Піллар» Ришкова О .О. від 24.01.2017 р. № 2017-007/У ОСОБА_1 звільнено з посади фахівця з методів розширення ринку збуту, у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Наказом виконавчого директора ТОВ «Піллар» Ришкова О.О., від 25.01.2017 р. № 2017-006 внесено зміни до вищевказаного наказ № 2017-007/У від 24.01.2017 р. «Про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 », а саме: в розділі «підстави звільнення» слова «заява ОСОБА_1 » змінити на «пояснювальна записка ОСОБА_1 від 03.01.2017 р., акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 30.12.2016 р., з 03.01.2017 р. по 24.01.2017 р.».

Про причини відсутності на роботі позивач роботодавця не повідомляв.

Напроти, як це вбачається з позовної заяви, позивачка не мала наміру продовжувати трудові відносини, вважаючи, що має бути звільнена з 03.01.2017 р. на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 03.01.2017 р. по 06.01.2017 р. позивач була відсутня на роботі більше трьох годин протягом всього робочого дня, в період 12.01.2017 р. по 24.01.2017 р. позивач взагалі була відсутня на робочому місці. З метою отримання пояснень щодо відсутності позивача на роботі Директором з персоналу ТОВ «Піллар» 06.01.2017 р. направила на її адресу лист, в якому просила повідомити при причини її відсутності на робочому місці у період з 03.01.2017 р. по 06.01.2017 р. Листом від 12.01.2017 р. позивач надала відповідь з вимогою звільнити її згідно направленої раніше заяви про звільнення за власним бажанням від 03.01.2017 р., провести остаточний розрахунок, виплатити вихідну допомогу та направити трудову книжку за адресою її проживання.

В судовому засідання достеменно встановлено, що 30.12.2016 р. позивач була відсутня на роботі, що підтверджує сама позивач та визнає відповідач та підтверджується письмовими пояснення від 03.01.2017 р. позивача про причини її відсутності на робочому місті 30.12.2016 р.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що і 03.01.2017 р. позивач також була відсутня на роботі, що підтверджує сама позивач та підтверджено відповідним актом відповідача.

В судовому засіданні достеменно встановлено, що 03.01.2017 р. позивач не повідомив відповідача (як свого роботодавця) про намір свого звільнення з роботи з 03.01.2017 р., оскільки здача 03.01.2017 р. на пошту заяви про звільнення не може вважатись повідомленням про це ТОВ «Піллар» в зв`язку з наявністю строку для поштового пересилання кореспонденції адресату (що є загальновідомим фактом).

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позивач з 03.01.2017 р. повинна була бути присутньою на робочому місці.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, визначено, що днем звільнення вважається останні день роботи.

В судовому засіданні достеменно встановлено, що позивач останні день працювала у відповідача саме 29.12.2016 р.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивач систематично була відсутня на роботі без поважних причин, чим грубо порушила трудову дисципліну, а отже звільнення її відбулося з дотриманням норм закону на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, підстав для зміни формулювання причини звільнення судом не встановлено.

Таким чином, суд вважає правомірним звільнення позивача відповідачем у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. В зв`язку з чим, правові підстави для зміни формулювання причини та дати звільнення відсутні.

Крім того, вирішуючи позовні вимоги в частині зміни формулювання причини звільнення позивача на ст.38 ч.3 КЗпП України, суд вважає за необхідне зазначати про таке.

Статтею 38 ч.3 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які є достатніми для висновку про порушення відповідачем вимог законодавства про строки виплати заробітної плати (як зазначено в заяві позивача про звільнення від 03.01.2017 р.), а надану позивачем роздруківку з банку про рух коштів за її особовим рахунком суд не приймає до уваги, оскільки вона не може вважатись таким доказом.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи , відповідно до наказу № 2017-007/У про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 було звільнено з займаї посади у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі п. ст. 40 КЗпП України, а тому вимога про виплату вихідної допомоги є безпідставною, оскільки законодавством не передбачена виплата вихідної допомоги у випадку звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни дати та формулювання причин звільнення, то підстав для стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку немає, оскільки дані вимоги є похідними від вимог про зміну дати та формулювання звільнення. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що в задоволенні у цій частині позовних вимог також слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити про таке.

Відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині зміни формулювання та дати звільнення і стягнення вихідної допомоги, а вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від зазначених вище вимог, то в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди також слід відмовити.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, ст.ст.21, 40 ч.1 п.4, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263,264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пілар» (місцезнаходження за адресою: м.Київ, вул.Північно-Сірецька, буд.3; ) про зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова