Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 381/4703/15-ц

провадження № 61-7022св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Веприцька сільська рада Фастівського району Київської області, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року у складі судді Осаулової Н. А. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Лівінського С. В., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути солідарно з Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області та ОСОБА_4 в якості компенсації грошові кошти за завдану їй неправомірними діями майнову шкоду у розмірі 505 000, 00 грн та на відшкодування моральної шкоди 300 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_4, працюючи на посаді секретаря Веприцької сільради Фастівського району Київської області, скоїла злочин, який кваліфікується за частиною другою статті 364 і частиною другою статті 366 КК України, та була засуджена вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року.

Зокрема, ОСОБА_4 склала та посвідчила завідомо неправдивий документ, відповідно до якого ОСОБА_6 набув права власності на квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_7

19 травня 2007 року вона (ОСОБА_8) придбала вищевказану квартиру у ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, сплативши за неї 505 000,00 грн.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2012 року за позовом ОСОБА_9 було визнано заповіт, складений на ім'я ОСОБА_6 та посвідчений ОСОБА_4 15 грудня 2004 року, недійсним. Також визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру на ім'я ОСОБА_6, договір купівлі-продажу від 19 травня 2007 року, укладений між нею та ОСОБА_6, право власності на це житлове приміщення визнано за ОСОБА_9, а її (позивача) виселено з нього.

Посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер і вона не має можливості звернутися до нього із позовом про відшкодування збитків, а також на те, що шкода спричинена безпосередньо з вини відповідачів, встановленої вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року, з урахуванням уточнень ОСОБА_3 просила стягнути з Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області та ОСОБА_4 солідарно майнову шкоду внаслідок їх неправомірних дій у розмірі 2 555 000,00 грн та моральну шкоду, яку оцінила у 300 000,00 грн. Як на підставу своїх вимог, посилалась на норми статті 22, 23, 1166 ЦК України.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факт заподіяння їй протиправними діями відповідачів шкоди, оскільки ні Веприцька сільська рада Фастівського району Київської області, ні ОСОБА_4 не були стороною правочину, укладеного 19 травня 2007 року, та у даному випадку відсутні підстави відповідальності, передбачені статтею 1166 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на недоведеність позивачкою факту заподіяння їй шкоди протиправними діями відповідачів.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових та необґрунтованих висновків про неправомірність вимог позивача, надали неправильну оцінку обставинам справи та доказам, ухвалили судові рішення з порушенням норм процесуального права, зокрема статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: статей 21, 1166 України, не врахували норми частини другої статті 216 ЦК України.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення, в яких просила залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що суди попередніх інстанцій всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність причинно-наслідкового зв'язку між її діями та шкодою, заподіяною ОСОБА_10, унаслідок подальшого укладення договору купівлі-продажу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року справу № 381/4703/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 381/4703/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, щовідповідно до свідоцтва на право власності на житло ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року у віці 65 років ОСОБА_11 померла.

Рішенням Індустріального районного суду міста Іжевська від 13 квітня 2007 року встановлено, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка міста Києва, яка проживала у місті Києві на АДРЕСА_1, та ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року у віці 65 років, є однією і тією ж особою та матір'ю ОСОБА_9

Згідно з заповітом, складеним 15 грудня 2004 року та посвідченим секретарем Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області Дембівською Д. М., ОСОБА_7 заповіла все своє майно ОСОБА_6

Висновком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 08 грудня 2009 року підтверджено, що підпис у графі «підпис» у першому та другому примірнику заповіту від 15 грудня 2004 року від імені ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_6 у графі «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» та у Книзі нотаріальний дій виконкому Веприцької сільради виконані не ОСОБА_7, а іншою особою.

Після смерті ОСОБА_7 06 квітня 2007 року Третьою Київською держаною нотаріальною конторою видано свідоцтво на ім'я ОСОБА_6 про право власності на спадщину за заповітом, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

19 травня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого остання придбала вказану квартиру, сплативши за неї 505 000,00 грн.

Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року ОСОБА_13 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України, засуджено до 4 років позбавлення волі та на підставі частини першої статті 70 КК України звільнено від покарання.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2012 року, залишеним без зміни ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року, частково задоволено позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8, Веприцьокї сільської ради Фастівського району та визнано недійсним заповіт ОСОБА_7, складений на ім'я ОСОБА_6 і посвідчений 15 грудня 2004 року секретарем виконавчого комітету Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_6, а саме: квартиру АДРЕСА_1, видане 06 квітня 2007 року Третьою Київською державною нотаріальною конторою, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 19 травня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14; визнано за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру № АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_8 з цього житлового приміщення.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер.

Відповідно до довідки П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори після його смерті спадкова справа не заводилась.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що не може звернутись до померлого ОСОБА_6 про відшкодування завданої ним шкоди та повернення отриманих коштів на підставі визнаного судом недійсного правочину від 19 травня 2007 року, тому відповідно до статей 22, 216, 1166 ЦК України просила стягнути заподіяну їй шкоду з відповідачів, вина яких встановлена вироком Фастівського міськрайонного суду від 14 вересня 2011 року.

Статтею 216 ЦК України визначено правові наслідки недійсності правочину.

Зокрема, передбачені статтею 216 ЦК України правові наслідки застосовуються лише коли є договір, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Позивач ставить питання про відшкодування майнової та моральної шкоди, яка виникла внаслідок визнання недійсним укладеного нею договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2007 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини, від яких залежить правильність вирішення справи, дійшов правильного висновку про те, що порушені права позивачки не підлягають захисту у порядку, передбаченому статтею 216 ЦК України, оскільки відповідачі не є сторонами договору від 19 травня 2007 року.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_15 також посилалась на те, що внаслідок вчинених протиправних дій відповідачів вона зазнала як майнових, так і моральних збитків, оскільки була виселена з місця свого постійного проживання, втратила право на придбане нею житло та зароблені нею кошти, протягом декількох років була змушена доводити і захищати свої права у судових інстанціях, що призвело до суттєвих змін у організації її повсякденного і звичного способу життя, а також сильних душевних страждань.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Диспозиція наведеної норми у взаємозв'язку зі статтею 60 ЦПК України покладає на позивача обов'язок доказати факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір. Відсутність вини у заподіянні шкоди згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України має доводити відповідач.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди на підставі статті 1166 ЦК України, оскільки позивач не довела наявність усіх складових для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, зокрема наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями (бездіяльністю) відповідачів і наслідками, про які вона зазначала.

Правильним є і висновок судів про те, що позивачкою не зазначено, у чому саме полягає завдана їй відповідачами моральна шкода і не доведено, що саме їх діями (чи бездіяльністю) її було завдано.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи скарги про те, що суди при розгляді іншої справи за позовом ОСОБА_9, в тому числі й на підставі статті 388 ЦК України, витребовуючи від неї придбану квартиру, не вирішили питання про відшкодування як добросовісному набувачу понесених витрат на придбання майна, колегія суддів відхиляє, оскільки ці обставини з'ясовувались судами при розгляді вищезазначеної справи і не можуть переглядатись при розгляді цієї справи.

Посилання на незастосування судами положення частини другої статті 216 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки цією нормою передбачено відшкодування завданих збитків винною стороною саме цього правочину, тобто продавцем чи покупцем.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило