Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 333/3038/16-ц

провадження № 61-16942св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року у складі судді: Варнавської Л. О., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року у складі суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, встановлення факту відсутності істотних умов, визнання договору іпотеки припиненим, відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом повернення майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 листопада 2005 року НОМЕР_1 належала квартира АДРЕСА_1. Цією квартирою ОСОБА_2 користується одноособово по теперішній час. У зв'язку з похилим віком та хворобливим станом здоров'я 15 листопада 2005 року вона видала своєму зятю - ОСОБА_5, довіреність строком на 3 роки на розпорядження усім належним їй майном. Бажання продавати свою квартиру вона не мала.

У листопаді 2011 року від ОСОБА_5 їй стало відомо, що квартира є предметом іпотеки, що забезпечує вимоги кредитного договору між відповідачем ОСОБА_3 та ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», на яку банк може звернути стягнення. Також стало відомо, що ця квартира ОСОБА_5 була відчужена за договором купівлі-продажу від 30 листопада 2005 року відповідачу ОСОБА_3 Грошей від продажу цієї квартири позивач не отримувала. Пізніше від ОСОБА_5 їй стало відомо, що він уклав цей договір купівлі-продажу виключно в своїх інтересах для отримання кредитних коштів, які ОСОБА_3 передала йому для купівлі нежитлових приміщень, які ОСОБА_5 мав намір придбати. Діючи згідно домовленості з ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_3 30 листопада 2005 року уклала з ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» кредитний договір строком на 10 років, предметом якого була грошова сума розміром 25 020,00 доларів США, цільове призначення кредиту - купівля спірної квартири АДРЕСА_1.

Окрім цього, ОСОБА_3 за домовленістю із ОСОБА_5, не повідомляючи позивача, 27 березня 2008 року уклала із ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» другий договір кредиту та одночасно уклала договір іпотеки. Одночасно між ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір поруки, згідно з яким він відповідає за всіма зобов'язаннями, що виникають у боржника ОСОБА_3 Указані дії свідчать про домовленість відповідачів використовувати спірну квартиру як предмет іпотеки для надання банком кредиту, тобто в інтересах саме представника ОСОБА_5

Дані факти підтверджують те, що представник позивача - ОСОБА_5, укладаючи договір купівлі-продажу квартири, хоча і діяв від імені ОСОБА_2, але проти її інтересів та з метою подальшого надання квартири в іпотеку.

Також позивач вказувала, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05 лютого 2013 року по справі № 22-ц/778/676/13 змінено рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2012 року в частині підстав правового обґрунтування відмови в задоволенні її позову про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 листопада 2005 року та застосуванні правових наслідків нікчемності даного правочину. У рішенні вказувалось про неможливість прийняття рішення по спірній квартирі, яка стала також предметом іпотеки без згоди іпотекодавця та оскарження похідних від оспорюваного договору купівлі-продажу договорів іпотеки. 30 вересня 2013 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі №333/2459/13-ц було залишено без розгляду її позов про визнання договорів, укладених в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною недійсними, встановлення факту, що має юридичне значення та повернення майна. Під час розгляду цієї справи було виявлено обставини вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу її квартири її представником в своїх особистих інтересах.

ОСОБА_2 просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 листопада 2005 рок, укладений між ОСОБА_5, який діяв від її імені та на підставі довіреності від 15 листопада 2005 року та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І. І. за №9333, як вчинений представником в своїх інтересах без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином недійсними;

- встановити факт відсутності у договорі іпотеки, укладеному між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 30 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І. І. за №9338 в якості забезпечення вимоги іпотекодержателя, що випливають з договору кредиту № 014/17-36/712-31 від 30 листопада 2005 року певних передбачених законом для даного виду договорів, істотних умов, в зв'язку з чим згідно частиною другою статті 18 Закону України «Про іпотеку» він вважається неукладеним;

- визнати договір іпотеки від 27 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у якості забезпечення вимоги іпотекодержателя, що випливають з договору кредиту №014/17-36/1844-31 від 27 березня 2008 року - недійсним, в зв'язку з навмисним введенням іпотекодавцем іпотекодержателя в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а іпотеку за цим договором - припиненою;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 повернути їй квартиру АДРЕСА_1, передану за недійсним правочином купівлі-продажу від 30 листопада 2005 року.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2012 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05 лютого 2013 року лише в частині підстав правового обґрунтування відмови, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу квартири та застосування до нікчемного договору правових наслідків. У рішенні апеляційного суду Запорізької області від 05 лютого 2013 року встановлено, що не має підстав вважати доведеним, відсутність волі на відчуження своєї квартири у ОСОБА_2 і що ОСОБА_5, укладаючи договір купівлі-продажу від 30 листопада 2005 року вийшов за межі наданих йому повноважень. Таким чином, суди зробили висновки, що з підстав порушення вимог частини третьої статті 238 ЦК України договір купівлі-продажу квартири від 30 листопада 2015 року вже перевірявся судом та обставини, на які посилався позивач не знайшли свого підтвердження. Договори іпотеки між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен банк Аваль» не стосуються прав, свобод чи інтересів ОСОБА_2

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася із касаційною скаргою на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржені рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що дії ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо укладення договору купівлі-продажу, кредитних та іпотечних договорів, договору поруки підтверджують їх намір при укладенні договору купівлі-продажу квартири використовувати її у якості предмету іпотеки, як умову для надання банком кредиту, тобто в інтересах представника ОСОБА_5, який розпорядився майном у власних інтересах. У рішенні суд посилається на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2012 року, однак позивач посилалась у позові на нікчемність оспорюваного правочину на підставі статті 228 ЦК України у зв'язку із порушенням публічного порядку. Суд першої інстанції не застосував приписи частини третьої статті 238, частини першої статті 232 ЦК України, допустив неповне з'ясування обставин у справі, судом не був допитаний жоден із відповідачів. Обставини дій представника ОСОБА_5 з приводу укладення договору купівлі-продажу у своїх власних інтересах судом не перевірялися. ОСОБА_2 зазначила, що позов нею було подано з інших підстав. Таким чином, при прийнятті рішень, судами неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи та складено висновки, які не відповідають матеріалам справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 15 листопада 2005 року ОСОБА_2 видана довіреність ОСОБА_5, в тому числі, на вчинення від її імені правочинів щодо розпорядження усім її майном.

30 листопада 2005 року між ОСОБА_2, від імені якої діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Запорізька обласна дирекція ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу квартири та застосування до нікчемного договору правових наслідків відмовлено. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05 лютого 2013 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 вересня 2012 року змінено лише в частині підстав правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05 лютого 2013 року у справі № 22-ц-92/13 встановлено, що не має підстав вважати доведеним, що волі на відчуження своєї квартири у ОСОБА_2 не було і що ОСОБА_5, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу від 30 листопада 2005 року, вийшов за межі наданих йому повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суди встановили, що з підстав порушення вимог частини третьої статті 238 ЦК України договір купівлі-продажу квартири від 30 листопада 2015 року вже перевірявся судом та обставини, на які посилався позивач не знайшли свого підтвердження.

Врахувавши рішення апеляційного суду Запорізької області від 05 лютого 2013 року суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 листопада 2005 року.

Суди встановили, що 30 листопада 2005 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки для забезпечення кредитного договору №014/17-36/712-31 від 30 листопада 2005 року. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

06 грудня 2005 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_5, в тому числі, на користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1.

27 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/17-36/1844-31 від 27 березня 2008 року. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналіз статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов'язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій:

а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування);

б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Встановивши, що відсутні підстави, передбачені в статтях 203, 229 ЦК України, для визнання недійсними договорів іпотеки від 30 листопада 2005 року та від 27 березня 2008, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року зупинено виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року до закінчення розгляду касаційної скарги.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені рішення без змін, то виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року слід поновити.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило