Провадження №22-ц/772/92/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач :Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2018 рокуСправа № 127/17971/15-цм. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на ? частину квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року (головуючий суддя Ан О.В.), ухвалене в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що 04 червня 1983 року між ним та ОСОБА_4 укладено шлюб, який рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 18 жовтня 2010 року розірвано. Відповідно до договору міни від 16 жовтня 2008 року ОСОБА_4 набула у власність квартиру АДРЕСА_1. За договором купівлі-продажу від 14 лютого 2009 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 належну їй квартиру АДРЕСА_1, однак рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14 серпня 2012 року зазначений правочин було визнано недійсним. В позові зазначено, що 12 травня 2009 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_6 вищевказану квартиру, яку остання в свою чергу продала відповідно до договору купівлі-продажу від 28 червня 2009 року ОСОБА_3. Вказав, що рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14 серпня 2012 року встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4, проте належна йому частина майна у праві спільної сумісної власності подружжя не визначена в ідеальній частині та не виділена в натурі, а тому просив витребувати майно з чужого незаконного володіння від ОСОБА_3, а саме ? частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказану частину зазначеної квартири.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальна площа якої 43,9 кв. м, житлова площа якої 27,4 кв. м.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, ? частину квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року скасовано та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2016 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ? частини квартири АДРЕСА_1, справу направлено в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2016 року залишено без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що позивач має право на ? частину спірної квартири, оскільки вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та вибула з володіння останнього поза його волею.

Однак повністю погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому суд апеляційної інстанції на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ? частини квартири АДРЕСА_1 скасовує та ухвалює в цій частині нове рішення з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 04 червня 1983 року по 18 жовтня 2010 року.

Відповідно до договору міни від 16 жовтня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Надольською О.А., ОСОБА_4 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з договором купівлі-продажу від 14 лютого 2009 року ОСОБА_4 продала вказану квартиру ОСОБА_5, а остання продала спірну квартиру ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 12 травня 2009 року, а ОСОБА_6 продала вищевказану квартиру ОСОБА_3, про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 27 червня 2009 року.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14 серпня 2012 року встановлено, що 14 лютого 2009 року ОСОБА_4 розпорядилася спільною сумісною власністю подружжя, а саме: квартирою АДРЕСА_1, без згоди ОСОБА_2, уклавши договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_5.

При укладанні та посвідченні вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 повідомила нотаріусу неправдиві відомості про те, що вона не перебуває в шлюбі, а спірна квартира є її особистою власністю, чим ввела в оману нотаріуса та покупця ОСОБА_5.

У вказаному рішенні зазначено про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частини квартири, оскільки вона належить йому відповідно до вимог закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2 заявлено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивовану тим, що ОСОБА_4 розпорядилась майном, що є спільною сумісною власністю без його згоди, при цьому об'єкт спільної сумісної власності вибув з володіння поза його волею.

Вимогами ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом вказаної норми закону предметом віндикаційного позову може бути виключно лише індивідуально визначена річ.

Судом встановлено, що поділ майна між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проводився, належних доказів щодо наявності домовленості чи договору про розмір часток в майні не надано, тобто їх частки у майні не визначені і не виділені в натурі, що свідчить про неможливість витребування з чужого незаконного володіння речі, яка не є індивідуально визначеною, крім того позивачем взагалі не надано доказів про можливість реального поділу спірної квартири, що є обов'язковою умовою для забезпечення можливості витребування відповідної її частки, при цьому позивач може захистити свої порушені права шляхом звернення з відповідним позовом до винної особи про відшкодування завданих збитків.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, яке не ґрунтується на вимогах закону, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаної вимоги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в частині оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ? частини квартири АДРЕСА_1 - задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 ? частини квартири АДРЕСА_1 - скасувати і цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вказаної вимоги.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис С.Г. Копаничук

Згідно з оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук