РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Мукачево Справа №303/6826/18

2/303/2625/18

Номер рядка с.з. - 58

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2

до відповідача приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4

про скасування державної реєстрації та скасування запису про державну реєстрацію

За участю:

представника позивача ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про скасування рішення відповідача про державну реєстрацію за третьою особою по справі - ОСОБА_4 прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу, індексний номер 43484933 від 13 жовтня 2018 року, 13:29:13) щодо реєстрації права власності на квартиру під №20 в будинку №3 на вул. Першотравнева Набережна в м. Мукачево, Закарпатської області (надалі - Квартира), а також про скасування запису від 10 жовтня 2018 року №28364454 про проведену державну реєстрацію.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про порушення прав власника Квартири - ОСОБА_1 внаслідок незаконно прийнятого відповідачем рішення про державну реєстрацію права власності на Квартиру за іпотекодержателем ОСОБА_4, так як нотаріус здійснила спірну реєстрацію за наявності заборони на вчинення реєстраційних дій, внесеної до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та за умови накладеного ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 05.10.2018 року арешту на Квартиру. Крім того, при здійсненні реєстраційної дії відповідачем грубо порушено вимоги статей 20 та 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 17 Порядку державної реєстрації речових прав на майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не зявилася, натомість подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, залишивши питання вирішення спору на розсуд суду.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 подав суду пояснення на позов, в якому заперечив відносно можливості задоволення позовних вимог з огляду на те, що позивач станом на 10.10.2018 року був боржником за грошовим зобовязанням, належне виконання якого було забезпечено нерухомим майном, тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки відповідає закону. Наголосив також на тому, що на момент проведення державної реєстрації права власності на Квартиру за ним були відсутні будь-які обмеження та зареєстровані заяви про заборону на вчинення реєстраційних дій. Ні він, ні відповідач 10.10.2018 року та 13.10.2018 року не знали та не могли знати про прийняту судом ухвалу від 05.10.2018 року про накладення арешту на Квартиру, оскільки вказаний судовий акт був оприлюднений в реєстрі тільки 16.10.2018 року, а державна реєстрація обтяжень на підставі даної ухвали була проведена 26.10.2018.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом п. 3 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально правовим обєктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин повязаних і Квартирою суд наводить наступні обставини справи.

Так, 20 липня 2007 року між акціонерним комерційним банком «Форум» (далі Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір № 0153/07/26-N (надалі Кредитний договір, а.с. 10-11), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит для придбання житла у сумі 43000,00 доларів США на строк до 19 липня 2032 року в обмін на зобовязання Позичальника повернути зазначену суму коштів та сплатити проценти за користування ними (п.п. 1.1., 1.2., 1.3. Кредитного договору, а.с. 10).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 20 липня 2007 року між Банком та Позичальником був укладений іпотечний договір (надалі Іпотечний договір, а.с. 13-14), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано Квартиру.

В свою чергу, п.п. 2.2 Іпотечного договору було передбачено, що у разі настання випадків, передбачених Кредитним договором або цим Договором, які дають право звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема повне або часткове неповернення суми основної заборгованості, повну чи часткову несплату процентів, неустойки та ін.

Сторони Договору іпотеки дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься в цьому договорі (п. 6.1 Іпотечного договору).

Відповідно до п. 6.3 Іпотечного договору задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязань за Кредитним договором у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

У випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та відмови іпотекодавця від укладання Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, застереження в цьому договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (п. 6.4 Іпотечного договору).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 березня 2015 року по справі № 303/7251/14-ц (а.с. 16) присуджено до стягнення із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №0504/07/26-СL від 10.12.2007 року в розмірі 374918,86 гривень.

Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 28.07.2015 року ВП №48122741 виконавче провадження за виконавчим листом №2/303/133/15 про стягнення з позивача заборгованості в сумі 374918,86 гривень закінчено, так як сума боргу боржником сплачена в повному обсязі.

В свою чергу, на підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк Форум» суму 16827,79 доларів США та 5202,91 грн. заборгованості за кредитним договором від 0 липня 2007 року №0153/07/26-N. Рішення суду набрало законної сили 01.11.2016 року, а 29 листопада 2016 року видано виконавчий лист.

25 липня 2018 року між ПАТ «Банк форум» та ОСОБА_4 було укладено договір відступлення права вимоги за №1247-Ф, на підставі якого ПАТ «Банк Форум» передало ОСОБА_4 право вимоги за кредитним договором від 20 липня 2007 року №0153/07/26-N та договором іпотеки від 20.07.2007 року №4176 до ОСОБА_1

27.07.2018 року ОСОБА_4 надіслав позивачу письмове повідомлення про відступлення права вимоги за Кредитним договором та Іпотечним, яке останній отримав 01.08.2018.

20.08.2018 року ОСОБА_4 надіслав ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушень щодо виконання зобовязання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, яку позивач отримав 28.08.2018 року.

На підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2018 року замінено сторону стягувача у виконавчому листі по цивільній справі №303/5404/16-ц з виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 20 липня 20107 року №0153/07/26-N у сумі 16827,79 доларів США та 5202,91 грн., з публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на його правонаступника ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1).

10.10.2018 о 19 год. 24 хв. відповідачем по даній справі зареєстровано право приватної власності на Квартиру за ОСОБА_4 (а.с. 38).

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту субєктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому дві позовні вимоги, а саме: скасування рішення відповідача про державну реєстрацію за третьою особою по справі - ОСОБА_4 прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу, індексний номер 43484933 від 13 жовтня 2018 року, 13:29:13) щодо реєстрації права власності на Квартиру та скасування запису від 10 жовтня 2018 року №28364454 про проведену державну реєстрацію.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного та законного власника Квартири, правомірності дій приватного нотаріуса при здійсненні нею державної реєстрації права власності на спірний обєкт нерухомості та застосування у звязку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

Так, частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна).

Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду.

За нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 20 липня 2007 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року.

Відповідно до статті 36 цього Закону в редакції від 12 травня 2006 року сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

При цьому, згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

По відношенню до спірної по справі ситуації, суд зазначає, що сторони Іпотечного договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з п. 6.3. Іпотечного договору.

Відповідно до п. 6.3. Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону.

Тобто, укладаючи у 2007 році іпотечний договір, позивач не узгоджував з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором - нотаріусом, а, значить, таку згоду він не надав, а надав згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону, тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

На час вчинення реєстраційних дій відповідачем відносно Квартири, договору про її добровільну передачу у власність ОСОБА_4 укладено не було, а ОСОБА_1 як іпотекодавець не надавав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю.

За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов'язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру, власником якої залишався позивач, не можна вважати законними.

З огляду на викладене, прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності на Квартиру за ОСОБА_4 як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.

Правова позиція щодо аналогічних правовідносин зазначена в постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №199/1276/17.

Щодо спірної по справі ситуації слід також зазначити, що можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон).

Зі змісту ст. 50 Закону України «Про нотаріат» та п. 1 Глави 14 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 вбачається, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом.

За визначенням ст. 2 Закону:

- державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав;

- обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Згідно зі ст. 4 названого вище Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

За нормативним правилом, наведеним у ст. 10 Закону державний реєстратор (в т.ч. і нотаріус), серед іншого, перевіряє наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Відповідно до пункту 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній на час вчинення реєстраційних дій, надалі - Порядок), розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов'язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - Єдиний реєстр документів).

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункт 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Встановлення факту наявності обтяження майна можливе лише за умови реєстрації його у Державному реєстрі прав.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2018 року (справа №303/5411/18, провадження № 2/303/2234/18) накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1. Дана ухвала підлягала негайному виконанню.

05 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради із заявою власника обєкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо Квартири (реєстраційний номер заяви - 30483751).

З наданих виконавчим комітетом Мукачівської міської ради відомостей із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав (а.с. 113-116) вбачається, що заява власника про заборону вчинення реєстраційних дій за реєстраційним номером: 30483751 зареєстрована 05.10.2018 року о 11:29:07 год.

Таким чином, вчиняючи дії з реєстрації за ОСОБА_4 права власності на спірну нерухомість, нотаріус проігнорувала той факт, що на момент реєстраційної дії у Єдиному реєстрі заборон вже був у наявності реєстраційний запис про арешт цього ж майна, що є порушенням ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За таких обставин справи, позовна вимога ОСОБА_1 про скасування рішення відповідача про державну реєстрацію за третьою особою по справі - ОСОБА_4 прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу, індексний номер 43484933 від 13 жовтня 2018 року, 13:29:13) щодо реєстрації права власності на Квартиру підлягає задоволенню з огляду на вищевказані висновки суду.

По відношенню до іншої вимоги позивача (скасування запису від 10 жовтня 2018 року №28364454 про проведену державну реєстрацію), насамперед, слід зазначити, що вирішуючи спір, суд повинен надати обєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем матеріально правовий спосіб захисту порушеного права тим способам, що передбачені законодавством та забезпечити належний спосіб відновлення порушеного права.

Неналежність обраного способу судового захисту, з огляду на мету судового втручання у конфліктне правовідношення (відновлення та захист порушеного права), зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Так, на підставі ст. ст. 3 , 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» п.п. 15, 17, 19, 21 Порядку державний реєстратор вносить відомості та реєструє рішення у базі даних відповідних реєстрів, а не скасовує окремі записи, яке це просить зробити позивач в особі уповноваженого представника.

Згідно з нормативним правилом, регламентованим у частині другій ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Отже, з урахуванням наведеного прийняття рішення судом про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав є самостійною та достатньою правовою підставою для внесення до відповідного державного реєстру запису про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, невідповідність обраного позивачем матеріально правового способу захисту порушеного права, визначеного законодавством, є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2, підлягають частковому задоволенню.

3. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2 задоволити частково.

2. Скасувати рішення приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про державну реєстрацію за ОСОБА_4 прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу, індексний номер 43484933 від 13 жовтня 2018 року, проведений о 13:29:13) щодо реєстрації права власності на квартиру під №20 в будинку №3 на вул. Першотравнева Набережна в м. Мукачево, Закарпатської області .

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму 704,80 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

7. Позивач: ОСОБА_1 (89000, м. Мукачево Закарпатської області, вул. Недецеї, 6/5, код НОМЕР_2).

Представник позивача: ОСОБА_2 (89000, м. Мукачево Закарпатської області, б-р Ю. Гойди, 6/31, код НОМЕР_3).

Відповідач: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (89000, м. Мукачево Закарпатської області, пл. Духновича, 10/5).

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 (89000, м. Мукачево Закарпатської області, вул. Олексія Гуртова, 19, код НОМЕР_1).

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 03.01.2019.