Єдиний унікальний номер судової справи 487/1222/17
Номер провадження 22-ц/812/352/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

03 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 27 вересня 2018 року, під головуванням судді Біцюка А.В., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко Олесі Миколаївни, ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень Державного реєстратора - нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко Олесі Михайлівни і ОСОБА_5.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), і ОСОБА_3 укладено кредитний договір №014/08-112/69789, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 252 000 грн., у вигляді невідновлюваної кредитної лінії, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13.50% річних, на строк до 15 жовтня 2017 року включно.

Виконання умов вказаної угоди забезпечено нотаріально посвідченими іпотечними договорами, укладеними у той же день між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», предметом яких є належні на праві власності ОСОБА_3 нежитлові приміщення - магазин промислових товарів, який знаходиться по АДРЕСА_2, та квартира АДРЕСА_1. За умовами іпотечних договорів іпотекодержатель мав право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок іпотечного майна.

В подальшому, як стало відомо позивачу, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір, відповідно до якого банк відступив на користь останнього права вимоги за кредитним договором №014/08-112/69789 від 15 жовтня 2007 року та іпотечними договорами, які його забезпечують та на ім'я останнього приватним нотаріусом Душейко О.М., без будь-яких повідомлень і без документального підтвердження наявності заборгованості, перереєстровано належне позивачу нерухоме майно - нежитлове приміщення магазину в житловому будинку за адресою АДРЕСА_2, та квартиру АДРЕСА_1 в цьому ж будинку.

При цьому приватний нотаріус, діючи як державний реєстратор, в порушення вимог ст.46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно, не звернув увагу на відсутність в матеріалах реєстраційної справи належних доказів отримання позивачем, як боржником, вимоги про усунення порушення основного зобов'язання в 30-ти денний строк.

Окрім того заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 серпня 2012 року з позивача стягнуто на користь банку заборгованість, тому інший спосіб захисту замість судового - позасудовий є притягненням особи до подвійної відповідальності за те саме правопорушення.

При цьому, на час здійснення реєстрації права власності, на все нерухоме майно, належне позивачу було накладено арешт та оголошена заборона на його відчуження, про що в реєстрі містився відповідний запис, що унеможливлювало здійснення реєстрації прав власності.

Крім цього, на час здійснення реєстрації прав на нерухоме майно не проводилась відповідна обов'язкова оцінка предметів іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, що також є порушенням вимог Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на викладені обставини та на те, що зазначені рішення є незаконними, вчиненні з перевищенням повноважень та без дотримання вимог чинного законодавства, позивач просила визнати їх незаконними та скасувати, а також зобов'язати приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. скасувати та вилучити записи №18836481 та 18836419 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5

Ухвалою судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 березня 2017 року відкрито провадження у справі за даним позовом.

У вересні 2018 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_5 та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору - магазину промислових товарів, який знаходиться по АДРЕСА_2, і квартири АДРЕСА_1 в цьому ж будинку, які направлені на демонтаж та /або зміну структурних елементів (стіни, перестінки, вікна, двері, дах, тощо), знецінення, пошкодження, вилучення, передання в оренду та користування спірним майном.

В обґрунтування заяви зазначено, що відповідачем ОСОБА_5 вчиняються дії спрямовані щодо псування нерухомого майна та зміни його структурних елементів. Так, ним неофіційно укладено договір оренди приміщення з іншими особами, які на даний час здійснюють повний демонтаж стін, конструкцій, покрівлі, тощо, що призводить до знецінення та пошкодження спірного майна, наслідком чого будуть негативні фінансові втрати (збитки) для позивача. На підтвердження заяви до суду надано відео- та фотозображення.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 вересня 2018 року заяву представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задоволено.

Заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо предмета спору, а саме нежитлового приміщення магазину в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2, та двокімнатної квартири АДРЕСА_1, направлені на демонтаж та/або зміну структурних елементів, знецінення, пошкодження, переобладнання, передання в оренду та користування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати та постановити нову, якою у задоволені заяви відмовити.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосовані ним заходи у достатній мірі гарантують належне та вчасне виконання судового рішення, яке можливо буде ухвалено на користь позивача. При цьому ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в разі незабезпечення позову можуть бути порушені права позивача.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з таким висновком суду.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов'язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст.18,153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, шляхом накладанням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії або забороною іншим особам вичиняти дії щодо предмета спору.

Про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов'язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред'явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Також, відповідно до роз'яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи.

З матеріалів справи убачається, що матеріально-правова вимога позивача до відповідачів, щодо якої вона просить ухвалити судове рішення, зводиться до визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. про державну реєстрацію прав та обтяжень від 02 лютого 2017 року, згідно з якими здійснено державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно (квартиру і нежитлові приміщення магазину) за ОСОБА_5; зобов'язання приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу скасувати та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи №18836481 і №18836419 про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на обумовлене нерухоме майно.

Отже, між сторонами існує спір з приводу права власності на нерухоме майно.

В своїй заяві представник позивача посилається на те, що у спірному майні відбуваються будівельні роботи, а тому існує реальна загроза псування нерухомого майна та зміни його структурних елементів.

Також наявність будівельних робіт підтверджена і відповідачем ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі.

За такого, колегія суддів вважає, що існує очевидна небезпека пошкодження та знецінення спірного нерухомого майна в результаті його переобладнання та реконструкції, наслідком чого можуть бути фінансові втрати (збитки) для позивача у випадку задоволення позову.

Щоб уникнути цього, і слід застосувати у визначеному позивачем обсязі заходи забезпечення позову.

На думку колегії суддів, з метою забезпечення позовних вимог, в основі яких знаходиться право позивача на нерухоме майно, районним судом обґрунтовано вжито заходів забезпечення позову, а обраний вид забезпечення позову є співмірним до позовних вимог і ніяким чином не порушує прав інших учасників процесу. До того ж вищевказаний спосіб забезпечення позову не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги про безпідставність задоволення заяви про забезпечення позову є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки заборона будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо предмета спору, направлені на демонтаж та/або зміну структурних елементів, знецінення, пошкодження, переобладнання, передання в оренду та користування є тимчасовими, а тому не є такими, що порушують права власника, а є лише обмежувальними заходами встановленими законом, та необхідними для вирішення судового спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала суду постановлена без додержання норм процесуального права.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 06 грудня 2018 року