ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 331/6588/15-ц

провадження № 61-13946св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником ПоповичемСергієм Сергійовичем, на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 листопада 2015 року, постановлену у складі судді Смолки І. О., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Гончар М. С., Осоцького І. І., Кухара С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність іпотекодержателю.

В обґрунтування позову зазначило, що ОСОБА_4 є боржником за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, укладеним з Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»; розмір його заборгованості станом на 3 серпня 2018 року складає 1 478 922,06 гривень.

У забезпечення виконання своїх зобов'язань ОСОБА_4 за договором іпотеки № 3/З від 22 лютого 2007 року передав в іпотеку банку нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на набуття права вимоги за вказаними кредитним і іпотечним договорами на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 8 грудня 2011 року, укладеного з Акціонернимкомерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 22 лютого 2007 року звернути стягнення на передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на це майно за іпотекодержателем.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 листопада 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» залишено без розгляду.

Постановляючи дану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи позивач двічі поспіль не з'явився в судове засідання і заяву про розгляд справи за його відсутності не подав, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 листопада 2015 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність визначених цивільним процесуальним законодавством підстав для залишення позову без розгляду.

У листопаді 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 листопада 2015 року і ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвали судів першої і апеляційної інстанцій постановлені з порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд першої інстанції неналежно повідомляв банк про призначені у справі судові засідання, так як судові повістки направляв за адресою для листування (вул. Фрунзе, 39 у м. Києві), а не за юридичною адресою, вказаною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (вул. Щорса, 36-Б у м. Києва).

Послався не те, що у відділеннях банка не ведеться реєстр вхідної кореспонденції, тому судові повістки не передані відповідальному юрисконсульту і втрачені, у зв'язку з чим у представника банка не було об'єктивної можливості прибути у судове засідання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Залишаючи позов ПАТ «Дельта Банк» без розгляду, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи позивач двічі поспіль (24 вересня 2015 року і 4 листопада 2015 року) в судове засідання не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутності не подав.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 207 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваних ухвал, заява залишається без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Статтею 169 ЦПК Україниу тій же редакції Кодексу визначено наслідки неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі. Так, у разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Судами попередніх інстанцій з матеріалів справи встановлено, що про судові засідання, призначені у справі на 24 вересня 2015 року і на 4 листопада 2015 року, ПАТ «Дельта Банк» повідомлявся шляхом направлення судових повісток за адресою, зазначеною ним у позовній заяві як адреса для листування; ці повістки отримані уповноваженою особою банка 14 вересня 2015 року і 13 жовтня 2015 року відповідно, тобто завчасно до судового засідання.

Оскільки позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання двічі поспіль не забезпечив і заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, суд першої інстанції правильно виходив з положень частини третьої статті 169, пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, та залишив позов без розгляду.

Доводи заявника про те, що суд першої інстанції неналежним чином повідомляв банк про призначені у справі судові засідання, так як направляв судові повістки за адресою для листування по вул. Фрунзе, 39 у м. Києві, а не за юридичною адресою по вул. Щорса, 36-Б у м. Києві, касаційний суд відхиляє.

Стаття 74 ЦПК Україниу редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваних ухвал, встановлювала, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка юридичним особам надсилається за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Звертаючись з цим позовом, ПАТ «Дельта Банк» зазначило дві адреси: адресу для листування та юридичну адресу. Зазначаючи адресу для листування (вул. Фрунзе, 39 у м. Києві), позивач у порядку статті 74 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час постановлення оскаржуваних ухвал, визначив адресу, за якою бажає отримувати поштову кореспонденцію від суду.

Направлення судових повісток за адресою, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, здійснюється судом лише у випадку, якщо особа, яка бере участь у справі, не надала інформації щодо своєї адреси.

За таких обставин направлення заявнику судових повісток за адресою для листування відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства, а їх отримання за цією адресою підтверджує належне повідомлення позивача про час і місце розгляду справи.

Твердження заявника про втрату судових повісток у зв'язку з тим, що у відділеннях банка не ведеться реєстр вхідної кореспонденції, не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про залишення позову без розгляду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Смірнова проти України»).

У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

ПАТ «Дельта Банк», подавши позов, станом свого судового провадження не цікавився; з запитами до суду щодо дати та часу призначення справи до розгляду не звертався, хоча не був позбавлений такої можливості.

За таких обставин доводи заявника про втрату судових повісток не свідчать про його неналежне повідомлення про судові засідання і відсутність у зв'язку з цим у представника банка об'єктивної можливості прибути до суду.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції про залишення позову без розгляду і ухвала апеляційного суду про залишення ухвали суду першої інстанції без змін постановленіз додержанням норм процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а ухвал судів першої і апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником ПоповичемСергієм Сергійовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик