Справа № 211/2123/18
Провадження № 2/211/1406/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 жовтня 2018 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гулько А.С.,

позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності на частину квартири,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він з відповідачами на підставі свідоцтва про право власності на житло є власниками ? частин квартири АДРЕСА_1. Інша ? частина належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину. Він неодноразово звертався до відповідачів з пропозицією поділу ? часток і коли ОСОБА_2 не заперечувала щодо поділу ? часток в рівних частках, то ОСОБА_3 заперечувала. Остання після розірвання шлюбу 22.06.2016 р. фактично виїхала з квартири в невідомому напрямку, ніяким чином не приймає участі в утриманні та збереженні даної квартири не несе, в той час, як він з ОСОБА_2 змушені витрачати кошти на утримання не лише належних їм частин, але й частини ОСОБА_3 Оскільки в зв'язку з відсутністю згоди ОСОБА_3 на поділ 3/4 часток неможливо здійснити в іншому порядку, ніж судовий, квартира є неподільною річчю, бо з неї неможливо виділити належні кожному зі співвласників ? часток квартири, по ? частці за кожним в натурі, спільне володіння та користування даною квартирою між ним та ОСОБА_3 є неможливим, остання не проживає в квартирі, не цікавиться її станом та не несе ніяких витрат по її утриманню, просить суд припинити право спільної сумісної власності його та відповідачів на 3/4 частки спірної квартири, визнавши за ним право власності на 1/2 частку квартири, а за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав вимоги позову, наполягав на його задоволенні в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 заявлені вимоги визнала повністю.

Відповідач ОСОБА_3 про дату слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала.

Вислухавши доводи позивача, пояснення відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом, на підставі свідоцтва Д-503 про право власності на житло, виданого 09 липня 1993 року Органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1, належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 6 - копія свідоцтва).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 серпня 2000 р., ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 успадкувала належну йому за життя 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.8-10 - копії свідоцтва, витягу).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 змінили свої прізвища на «ОСОБА_1» (а.с. 15,16 - копії свідоцтв).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності.

Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Таким чином, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за чотирьох умов, передбачених статтею 365 ЦК України.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14.

З аналізу ч. 2 ст. 365 ЦК України випливає, що згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації не вимагається, а позивачу необхідно не лише довести обставини, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, а й внести розмір цієї компенсації на депозитний рахунок суду.

Крім того, у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку, проведену 13 лютого 2018 року суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_7, оціночна вартість об'єкта оцінки - трикімнатної квартири загальною площею 63,3 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, станом на 13.02.2018 р. складає 113960,00 грн., в тому числі вартість ? частки складає 28490,00 грн. (а.с. 21 - копія звіту).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутній висновок експерта щодо неможливості виділити в натурі позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 по 1/4 частці та ОСОБА_2 1/2 частину спірної квартири, хоча позивачем 01 серпня 2018 року внесено на депозитний рахунок суду суму в розмірі 28490,00 грн., що підтверджується квитанцією №371 від 01 серпня 2018 року (а.с. 40).

Доказів того, що спільне володіння і користування майном з відповідачем ОСОБА_3 є неможливим і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам останньої суду не доведено як і той факт, що відповідач ОСОБА_3 має у власності інше житло.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи викладене, зважаючи на принцип справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників, враховуючи те, що розмір часток ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спірній квартирі є рівним, суд дійшов висновку про відсутність обставин, за наявності яких можливе припинення права ОСОБА_3 на частку у спільному майні без завдання істотної шкоди її інтересам.

Позивачем не доведено відсутність технічної можливості реального поділу об'єкта нерухомого майна та наявність між сторонами неприязних стосунків, хоча навіть це не свідчить про неможливість його спільного використання співвласниками (постанова Верховного Суду від 26 червня 2018 року по справі № 520/1194/15-ц).

Суд також вважає необхідним повернути позивачу ОСОБА_1 сплачені ним на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, 01 серпня 2018 року кошти в сумі 28490 гривень 00 копійок, які були внесені останнім в якості грошової компенсації частки майна ОСОБА_3

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 355, 360, 365, 544 ЦК України, ст..ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд, -

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, з депозитного рахунку НОМЕР_2 ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, , МФО 820172, сплачену 01.08.2018 р. суму 28490 (двадцять вісім тисяч чотириста дев'яносто) гривень 00 коп., яка була внесена останнім в якості грошової компенсації частки майна ОСОБА_3 у справі №211/2123/18.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22 жовтня 2018 р.

Суддя Д.М.Ніколенко