Справа № 368/774/18
Провадження № 2/368/398/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

"17" жовтня 2018 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі:

Головуючий суддя Закаблук О.В.

При секретарі судового засідання Салій Я.С.

- з у частю учасників процесу:

позивач - ОСОБА_1

- розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд, -

В С Т А Н О В И В :

04.06.2018 року на адресу Оболонського районного судуд м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якій позивач просить суд винести рішення, на підставі якого:

- розірвати шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що був укладений 11.05.2004 року та зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, актовий запис 81.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовує наступним.

11.05.2004 року між ОСОБА_1 (далі-Позивач) та ОСОБА_2 (далі-Відповідач) було укладено шлюб, у звязку з чим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області було внесено актовий запис №81 про укладання шлюбу та видано свідоцтво про одруження.

Від спільного шлюбу Позивач та Відповідач мають спільну малолітню дитину, а саме: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Подружнє життя з Відповідачем у Позивача не склалося, оскільки на даний час погляди Позивача та Відповідача на різні сторони життя та сімейні питання кардинально відрізнялись, що призводить до постійного зясування відносин та суперечок між Позивачем і Відповідачем. Між Позивачем та Відповідач не було взаєморозуміння та поваги.

На даний час Позивач та Відповідач не підтримують подружній відносин, не ведуть спільного побуду, не мають спільного бюджету, взаємних прав та обовязків щодо один одного.

Враховуючи вищезазначені обставини шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем не носять характеру подружніх, оскільки вже протягом двох років вони не проживають як чоловік та дружина. Отже, шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем на паний час відсутні та шлюб носить формальний характер.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена ОСОБА_4 України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя юдружжя і збереження шлюбу суперечніше інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Необхідно зазначити, що на сьогоднішній день збереження шлюбу між Позивачем та Відповідачем є неможливим, оскільки Позивач ні за яких умов не буде проживати однією сімєю з Відповідачем.

Подальше спільне життя Позивача і Відповідача як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам Позивача, оскільки проживання в спільному шлюбі є безперспективним з точки зору подальших шлюбних стосунків між Позивачем та Відповідачем.

Отже, є неможливим збереження шлюбу між Позивачем та Відповідачем, який у разі надання Позивачу та Відповідачу судом строку на примирення, все одно не буде збережено.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

З питання щодо виховання та проживання дитини спору немає, оскільки спільна дочка Позивача та Відповідача наданий час проживає з Відповідачем.

Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред»явлений одним із подружжя.

Виходячи з вищезазначених обставин та норм Сімейного кодексу України, Позивач має право з власної ініціативи звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, а у суду є всі підстави для прийняття рішення про розірвання шлюбу.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 105, 110 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 4, 174 - 175 Цивільного процесуального Кодексу України, позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги.

04.06.2018 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для розгляду даної справи по суті був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.

04.09.2018 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до слухання в загальному позовному поряду.

В судовому засіданні, яке вібулося 17.10.2018 року, позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, обгрунтовуючи свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви.

На пропозицію суду щодо надання строку на примирення категорично відмовився, так як на його думку такий строк не буде сприяти становленню сім»ї, так як її давно немає, в зв»язку з тим, що між ним та відповідачкою ОСОБА_2 тривалий час, - понад 2,5 років існують неприязні відносини, які склалися в зв»язку з розбіжністю в понятті подружньої вірності.

Так, відповідачка ОСОБА_2 не проживає з ним вже понад два з половиною роки.

Спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини у них немає, - вона залишається проживати з матір»ю, - відповідачкою по справі, - ОСОБА_2

Незважаючи на тривалий час, що вони проживають окремо, відповідачка не подавала на нього в суд позов про стягнення аліментів, так як він утримує свою дитину, постійно спілкується з нею, дитина постійно до нього приїздить в гості.

Також, незважаючи на неприязні відносини, які склалися між ним та відповідачкою, він в силу своїх можливостей матеріально допомагає їй.

Як йому відомо, його дружина, - відповідачка по справі, - ОСОБА_2, - не заперечує проти розірвання шлюбу, проте, не бажає просто прибути в судове засідання.

Майнових спорів у них немає.

Стягувати судові витрати у виді сплаченого судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 704 грн. 80 коп. він не бежає.

В зв»язку з неявкою відповідачки ОСОБА_2 в судове засідання тричі поспіль, не заперечує проти винесення заочного рішення, процесуальні наслідки винесення заочного рішення йому судом роз»яснені та зрозумілі, наполягає на слуханні справи, та, відповідно, винесенні заочного рішення, так як вважає, що відповідачка ОСОБА_2 все рівно не приїде в судове засідання.

Суд, вислухавши позивача ОСОБА_1, який позов підтримав, не заперечував проти винесення заочного рішення, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, шляхом винесення заочного рішення суду, обгрунтовуючи своє рішення наступним.

Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 11 ЦПК «Заочний розгляд справи».

Згідно ст. 280 ЦПК України, - умови заочного розгляду справи:

1 Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

- відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

- відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

- відповідач не подав відзив;

- позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував проти заочного розгляду справи, та, відповідно, винесення заочного рішення, навпаки, наполягав на такому варіанті вирішення спору.

Відповідачка ОСОБА_2 повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи, окрім того, повідомлялася секретарем судового засідання в телефонному режимі, проте, в судове засідання не з»явилася повторно.

Відповідачка не по відомила про причини своєї неявки, відповідно, її неявку в судове засідання суд визнає як таку, яка є неповажною, не подала відзив на позовну заяву.

Згідно ст. 281 ЦПК України, - порядок заочного розгляду справи:

1. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

2. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ст. 282 ЦПК України, - форма і зміст заочного рішення:

1. За формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.

Згідно ст. 283 ЦПК України, - повідомлення про заочне рішення:

1. Відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 272 ЦПК України, вручення судового рішення:

- учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення якщо така адреса відсутня.

Підсудність.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з довідки, яка видана відділом обліку та моніторингу ігнформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС УДМС України в Київській області, ОСОБА_2, яка є відповідачкою по справі, з 22.05.2004 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно, враховуючи місце реєстрації відповідачки ОСОБА_2, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду як суду першої інстанції загальної юрисдикції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні.

11 травня 2004 року позивач ОСОБА_1 одружився з відповідачкою ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) ОСОБА_6.

Даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження серії та номер І БК № 248338, яке видане 11 травня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, в якому зазначено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_6, громадянин України, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженка с. Орвяниця Дубровицького району Рівненської області, громадянка України, одружилися 11.05.2004 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження 11 травня 2004 року зроблено запис за № 31.

Прізвище після одруження:

Чоловіка ОСОБА_1.

Дружини ОСОБА_1.

Від спільного шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину, - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Обставини справи, що характеризують обставини сімейного життя сторін.

Як встановлено судом під час судового засідання з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 мали та мають напружені, неприязні відносини тривалий час, внаслідок взагалі не підтримують шлюбно - сімейних відносин тривалий час, - більше 2,5 років, між ними існують тривалі, усталені неприязні відносини, які склалися на грунті розбіжностей поглядів на подружнє життя, понять про спільне проживання та піклування один про одного, поняття про сім»ю, відповідно, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, проживають протягом тривалого часу, - більше 2,5 років на різних житлових площах в різних населених пунктах, відповідно, сторони шлюбно сімейних стосунків взагалі не підтримують поза розумними строками.

Неповнолітня дитина проживає з матір»ю, - спору щодо проживання неповнолітньої дитини у сторін немає.

Майнових спорів між сторонами немає.

Відповідно, як вбачається з матеріалів справи, які встановлені судом в судовому засіданні з пояснень учасника процесу та письмових доказів, позивач ОСОБА_1 категорично наполягає на розірванні шлюбу, окрім того, суд наголошує на тій обставині, що з метою збереження сім»ї, суд пропонував позивачу надати термін на примирення строком до 6 ти місяців, проте, не зважаючи на зусилля суду, примирення між сторонами є неможливим, в зв»язку з тим, що позивач категорично заперечував проти надання терміну на примирення, так як зазначив, що, зважаючи на той термін, що вони спільно з відповідачкою не проживають, немає ніякого сенсу надавати термін на примирення, адже життя не стоїть на місці, а тому, як у нього в життя багато що змінилося, так змінилося багато що в житті відповідачки.

Що стосується відповідачки ОСОБА_2, то вона повідомлялася судом неодноразово про день, час та місце слухання справи, проте, не прибула в судове засідання, на телефонне повідомлення секретарем судового засідання про слухання справи, відповідачка зазначала, що не заперечує проти розірвання шлюбу, про що надішле на адресу суду письмову заяву, проте, цього відповідачка не зробила, що, на думку суду, свідчить про свідоме, байдуже відношення до результатів вирішення спору по даній цивільній справі, та, відповідно, оцінюється судом як опосередковану згоду відповідачки на розірвання шлюбу.

Що ж стосується застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даного спору, то суд при винесенні рішення керувався наступним.

ОСОБА_4 України.

Згідно ст. 21 ОСОБА_4 України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є не відчужуваними та непорушними.

Згідно ст. 51 ОСОБА_4 України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов»язки у шлюбі та сім»ї.

Слід зазначити, що ч. 1 ст. 51 ОСОБА_4 України закріплює принципове положення, за яким шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, набуває юридичної сили за умови, що він грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Це положення повністю відтворено в ч. 1 ст. 24 С К України.

Слід також зазначити, що згода не може вважатися вільною, коли вона дається під впливом фізичного чи психічного насильства з боку інших осіб.

Відповідно, як вбачається з обставин, встановлених судом в судовому засіданні, відсутня згода на продовження існування даного шлюбу обох сторін, - що є беззаперечною підставою для розірвання такого шлюбу, так як продовження існування даного шлюбу суперечить інтересам обох сторін.

Норми галузевого права, - норми СК України.

Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки.

Як встановлено судом в даному випадку між сторонами тривалий час відсутні почуття взаємної поваги та любові, підтримки, даний шлюб існує лише формально, - завдяки його державній реєстрації, хоча фактичних шлюбно сімейних відносин немає, відсутнє поняття сім»ї як в розумінні норм СК України, так і в розумінні норм звичаєвого права, яке, також, на думку суду повинно враховуватися в справах даної категорії, так як воно основане на загальнолюдських поняттях, що стосуються сім»ї, напроти, між сторонами існують усталені неприязні відносини, які з часом лише посилюються в силу небажання обох сторін продовжувати шлюбно сімейні відносини.

Згідно ч. 3 ст. 2 СК України Сімейний Кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки.

Як судом вказано вище, під час слухання справи встановлено, що, зглядаючись на обставини проживання сторін, їхнє спільне проживання не утворює поняття «сім»я» в розумінні положень СК України, так як судом вже зазначалося вище, сторони по справі більше двох з половиною років проживають в різних населених пунктах, на різних житлових площах, у них відсутнє бажання підтримувати будь які відносини один з одним.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів є припинення правовідношення.

Отже, припинення правовідношення, - антипод встановлення правовідношення, який має випадки, коли інтересам особи, права якої порушені значною мірою, відповідає саме припинення існуючого сімейного правовідношення.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Щодо відсутності згоди сторін на продовження шлюбу судом вказано вище, при обгрунтуванні застосування положень ст. 51 ОСОБА_4 України до даного спору.

Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає положенню ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Аасамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно якої чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім»ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та дружини та збереження шлюбу буде суперечити як інтересам чоловіка, так і інтересам дружини.

Суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, як це зазначено в абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України, чого в даному шлюбі, на думку суду, немає, причому, з обох сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Отже, шлюб може бути припинено шляхом його розірвання за життя подружжя внаслідок волевиявлення обох або одного з них у суді або в органах РАЦСу. Відповідно, згідно з законом розірвання шлюбу має місце у випадках, коли подружжя або один із них вважають, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе і бажають його розірвати.

Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного або обох подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя, відповідно, припинення шлюбу внаслідок його розірвання має суб»єктивну підставу, яку судом слід ретельно дослідити в судовому засіданні, з метою недопущення безпідставного розірвання шлюбу, застосування можливих засобів для збереження сім»ї, як основи суспільства.

Для розірвання шлюбу потрібна воля подружжя або одного із них, спрямована на юридичне закріплення відсутності шлюбу між сторонами.

Суд наголошує, що в даному випадку має місце пряма воля як позивача, так і опосередковна, на думку суду, воля відповідачки на розірвання шлюбу, що зводить нанівець намагання суду на примирення подружжя, яке, на думку суду, в даному випадку неможливе, з огляду на тривалий час існування шлюбу лише документально, без наявності фактичних взаємовідносин подружжя, та інших обставин справи, які судом вказано вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Слід зазначити, що позов про розірвання шлюбу може бути пред»ялений одним із подружжя у будь який час, окрім того, одностороннє подання позовної заяви про розірвання шлюбу виникає у випадках, коли один із подружжя ініціює розірвання шлюбу, а другий вважає за можливе збереження сімейних стосунків або просто ухиляється від подачі спільної заяви до суду або від розірвання шлюбу в органах ДРАЦС.

В даному випадку суд вважає, що відповідачка просто ухиляється від участі в судовому засіданні з якихось суб»єктивних, які не залежать від волі суду, причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Як вказано судом вище, сторони не підтримують шлюбно сімейних відносин тривалий час, - більше 2,5 років, спору щодо місцепроживання у сторін немає, - вона залишається проживати з матір»ю, - відповідачкою по справі, майнового спору між сторонами немає, шлюб розривають вперше.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При застосуванні положень ст. 112 СК України суд змушений надавати приорітет інтересам другого з подружжя, який наполягає на розірванні шлюбу на шкоду інтересам другого з подружжя.

Так, судом встановлено, що існування даного шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідачки, та інтересам неповнолітньої дитини.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень ОСОБА_4 України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23 червня 2005 р. N 2709-ІУ «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-празових актів, що регулюють сімейні відносини.

Що стосується прізвища, то суд дане питання в судовому засіданні не вирішує, так як воно не входить до кола позовних вимог, а суд не може вийти за межі позовних вимог, окрім того, суд вважає, що після гіпотетичного вступу даного рішення в законну силу, питання щодо зміни прізвища може бути вирішене відповідачкою через органи ДРАЦС.

Що стосується порядку та способу виконання даного рішення, то згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовиму записі про шлюб.

Згідно ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 214 ЦПК України приходить до наступного висновку:

- обставини, якими обґрунтовував позовну заяву позивач ОСОБА_1, - мали місце;

- із встановлених обставин випливають сімейні правовідносини, - особисті немайнові відносини між подружжям, які регулюються нормами СК України, що закріплено, зокрема, в ч. 1 ст. 2 СК України;

- до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - ст.ст. 21, 51 ОСОБА_4 України, абз. 3 ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 110, ст. 112, 113 Сімейного кодексу України, ч. 1 ст. 3, ст.. 4, 88, 107, 118, 119, 120, 215, 218, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»;

- зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов підлягає до задоволення;

- судові витрати слід залишити за позивачем;

- підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються;

- заходи забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися.

Відповідно, даний шлюб на думку суду має лише формальний характер, при його фактичному розпаді протягом тривалого часу, зважаючи на обставини справи, примирення між стронами не можливе, продовження існування даного шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому має бути розірваний на підставі рішення суду.

Судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов»язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов»язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача.

В матеріалах справи містяться:

- квитанція № 22740804 - 1 від 04 червня 2018 року, яка засвідчує той факт, що позивачем ОСОБА_1 при подачі позовної заяви сплачено 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору, проте, проте, позивач не бажає стягувати такі судові витрати з відповідачки, на чому наголосив в судовому засіданні, а тому судові витрати слід залишити за позивачем ОСОБА_1

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 21, 51 ОСОБА_4 України, абз. 3 ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 110, ст. 112, 113, ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 3, ч. 1 ст. 4, ст. 5, ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 23, ст. 29, ч.ч. 1, 3 ст. 133, ч.ч. 1, 2 ст. 144, ст. 280 283, п. 2 ч. 1 ст. 258, 259, 263, 263, 265, 268, ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 11 травня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_6, громадянином України, паспорт громадянина України серії СК 116224, виданий 26 березня 1996 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, кв. 6, та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище, - ОСОБА_5) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_9»яниця Дубровицького району Рівненської області, громадянкою України, паспорт громадянки України серії СМ 627061, виданий 20 травня 2004 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про шлюб серії 1 БК № 248338, яке видане 11 травня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 31, - розірвати.

Встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого воно після набрання законної сили є підставою для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб про його розірвання органом державної реєстрації актів цивільного стану (відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ч. 2 ст. 115 СК України).

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно ст. 284 ЦПК України:

- заочне рішення може буте переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

- заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

- строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

На підставі ч. 5 ст. 272 ЦПК України надіслати копію даного рішення сторонам по справі протягом двох днів з дня його складення.

Суддя: Закаблук О.В.

С