ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 690/214/15-ц

провадження № 61-13597св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Черкаської області від 9 червня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Вініченка Б. Б., Новікова О. М., Храпака В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», укладено кредитний договір № CSO0GK, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 15 000 доларів США з кінцевим строком повернення по 10 жовтня 2017 року включно і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць (11,04% річних).

Оскільки позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконував належним чином, АТ КБ «ПриватБанк» набув права вимагати дострокового повернення кредитної заборгованості і просив стягнути з ОСОБА_4 борг, який станом на 6 березня 2015 року складає 8 055,75 доларів США (за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 184 396,09 гривень) і складається із: заборгованості за кредитом - 7 085,16 доларів США, заборгованості за процентами - 392,56 доларів США, заборгованості за комісією - 101,84 доларів США, пені - 82,18 доларів США та штрафів у розмірі 10,92 доларів США (фіксована частина) і 383,09 доларів США (процентна складова).

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 25 квітня 2016 року, ухваленим у складі судді Здоровила В. А., позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 661,74 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 7 085,16 доларів США, заборгованості за процентами - 392,56 доларів США, заборгованості за комісією - 101,84 доларів США, пені - 82,18 доларів США.

У задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 10,92 доларів США (фіксована частина) і 383,09 доларів США (процентна складова) відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення ОСОБА_4 зобов'язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі, зазначеному у розрахунку. Оскільки штрафи і пеня нараховані кредитором за одне і те ж порушення зобов'язання, а саме прострочення його виконання, суд дійшов висновку про недопустимість застосування подвійної цивільно-правової відповідальності і відмовив у стягненні штрафів.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 9 червня 2016 року рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 25 квітня 2016 року змінено в частині визначення розміру заборгованості. Стягнено з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 4 077,92 доларів США, заборгованість за процентами у розмірі 65,03 доларів США, заборгованість за комісією у розмірі 30 доларів США, пеню у розмірі 169,61 гривень і заборгованість за страховими платежами у розмірі 5 691,35 гривень. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції і зменшуючи розмір стягненої заборгованості, суд апеляційної інстанції виходив з доведеності порушення ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором і наявності у нього боргу, проте дійшов висновку, що дійсний розмір кредитної заборгованості встановлений висновком судової економічної експертизи, який суд першої інстанції помилково вважав неналежним і недопустимим доказом.

У липні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду Черкаської області від 9 червня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 25 квітня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушення норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що висновок судової економічної експертизи від 22 січня 2016 року, покладений в основу рішення апеляційного суду, не містить обґрунтованих відповідей на поставлені судом питання, а здійснені експертом розрахунки не відповідають умовам кредитного договору.

Посилається на те, що експерт дійшов висновку про безпідставне збільшення банком процентної ставки за користування кредитом до 13,04% річних і самовільно здійснив розрахунок заборгованості із застосуванням ставки за користування кредитом у розмірі 11% річних, хоча вирішення питання щодо правомірності чи неправомірності застосування процентної ставки у розмірі 13,04% річних на вирішення експерта не виносилося.

Вказує, що банк з дотриманням передбаченої кредитним договором процедури здійснив збільшення процентної ставки за користування кредитом, з чим позичальник погодився і сплачував заборгованість з урахуванням підвищеної ставки.

Суд апеляційної інстанції, на думку заявника, не надав належної оцінки іншим доказам, поданим банком на підтвердження розміру заборгованості, зокрема виписці по рахунку позичальника, копіям платіжних доручень і вчиненому відповідно до умов кредитного договору розрахунку заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 22 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено, що між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», укладено кредитний договір № CSO0GK, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 15 000 доларів США з кінцевим строком повернення по 10 жовтня 2017 року включно і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць (11,04% річних).

Згідно з пунктами 2.2.2, 2.2.3, 2.1.3 кредитного договору позичальник зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом, винагороду, страхові платежі і проводити погашення кредиту в порядку, сумах і строки, передбачені пунктами 7.1 та 2.3.3 договору.

Сторони погодили, що повернення кредиту відбуватиметься щомісячними платежами по 238,27 доларів США, які включають відповідний платіж з погашення заборгованості за кредитом, процентами, винагородою і комісією.

У пунктах 4.1, 4.3 договору сторони визначили відповідальність за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у виді нарахування пені та штрафів.

Пунктом 2.3.1 передбачено право банку у односторонньому порядку у визначених договором випадах збільшити процентну ставку за користування кредитом.

27 лютого 2009 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до ОСОБА_4 з листом, у якому повідомив про те, що попередньо направлений лист від 31 грудня 2008 року про підвищення процентної ставки за користування кредитом втратить силу і у разі, якщо станом на 1 березня 2009 року позичальник виконає поточні зобов'язання за кредитним договором та не матиме простроченої заборгованості, процентна ставка збільшена не буде.

З виписки про рух коштів по рахунку ОСОБА_4 апеляційний суд встановив, що останній платіж відповідач здійснив 13 січня 2015 року у розмірі 18 доларів США.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 6 березня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 складає 8 055,75 доларів США (за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 184 396,09 гривень) і складається із: заборгованості за кредитом - 7 085,16 доларів США, заборгованість за процентами - 392,56 доларів США, заборгованість за комісією - 101,84 доларів США, пені - 82,18 доларів США та штрафів у розмірі 10,92 доларів США (фіксована частина) і 383,09 доларів США (процентна складова).

Оцінивши висновок судової економічної експертизи № CE2015/060 від 22 січня 2016 року, який необґрунтовано не прийняв суд першої інстанції, апеляційний суд встановив, що згідно з розрахунками експерта заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором станом на 6 березня 2015 року становила: поточна заборгованість за тілом кредиту, термін сплати якої не настав, - 4 077,95 доларів США (прострочена заборгованість відсутня); за процентами - 65,03 доларів США; за винагородою - 30 доларів США; за пенею, нарахованою у зв'язку з простроченням сплати процентів за користування кредитом та винагороди, - 7,41 доларів США; за страховими платежами, які сплачені банком у національній валюті, - 5 691,35 гривень.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку(стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Відповідно до статті 147 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Встановивши з поданих сторонами доказів, що ОСОБА_4 порушив умови укладеного з банком кредитного договору щодо своєчасного погашення кредитної заборгованості, у зв'язку з чим банк скористався правом вимагати дострокового повернення кредиту, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості.

Визначаючи її розмір, суд апеляційної інстанції з дотриманням встановленого статтею 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, порядку оцінив подані сторонами докази і дійшов висновку, що належним і допустимим доказом на підтвердження розміру боргу є висновок судової економічної експертизи № CE2015/060 від 22 січня 2016 року, згідно з яким заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором станом на 6 березня 2015 року становила: поточна заборгованість за тілом кредиту, термін сплати якої не настав, - 4 077,95 доларів США; заборгованість за процентами - 65,03 доларів США; заборгованість за винагородою - 30 доларів США; пеня, нарахована у зв'язку з простроченням сплати процентів за користування кредитом та винагороди, - 7,41 доларів США; заборгованість за страховими платежами, які сплачені банком у національній валюті, - 5 691,35 гривень.

Доводи заявника про те, що здійснені експертом розрахунки не відповідають умовам кредитного договору, оскільки експерт помилково здійснив розрахунок заборгованості із застосуванням ставки за користування кредитом у розмірі 11% річних, відхиляються касаційним судом.

Заявник, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, про призначення повторної або додаткової експертизи чи про допит експерта в судовому засіданні для пояснення свого висновку не клопотав, хоча такої можливості не був позбавлений.

Твердження заявника про те, що експерт не мав права обраховувати заборгованість за процентами за ставкою 11% річних, так як перевірка обґрунтованості збільшення банком процентної ставки не відноситься до повноважень експерта, є помилковими, оскільки ухвалою Ватутінського міського суду Черкаської області від 3 червня 2015 року про призначення судової економічної експертизи на вирішення експерта постановлено, зокрема, питання щодо відповідності наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості в частині нарахування процентів за користування кредитом умовам кредитного договору і вимогам законодавства.

Експерт за результатами проведеної економічної експертизи дійшов висновку, що станом на 1 березня 2009 року у позичальника не було простроченої заборгованості за кредитом, що свідчить про відсутність у банка підстав для підвищення процентної ставки до 13,04% річних; банк про призначення повторної економічної експертизи, рецензування висновку чи про допит експерта для спростування такого висновку не клопотав.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик