АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року

м. Харків

справа № 621/2879/17

провадження № 22-ц/790/3532/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, Зміївська міська рада Харківської області

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Зміївська міська рада Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року (в складі судді Бібіка О.В.),

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Зміївська міська рада Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, в якому зареєстровані син ОСОБА_3, колишня його дружина ОСОБА_2 та їх діти. На даний час невістка проживає за іншою адресою, фактично створила нову сім"ю. Її реєстрація порушує права як власника житла, у тому числі на власний розсуд розпоряджатися належним майном, оформити субсидію.

Позивач ОСОБА_1 подала заяву про судовий розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, вказала про те, що в будинку значаться зареєстрованим двоє малолітніх дітей, яких не має наміру знімати з реєстраційного обліку.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, 02.02.2018 року надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила про те, що у будинку, разом з нею значаться зареєстрованими двоє малолітніх дітей:донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначила, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Апелянт вказує, що своїм рішенням суд першої інстанції визначив місце проживання малолітніх дітей окремо від матері, що є недопустимим.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2018 року розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

27.07.2018 року на адресу апеляційного суду Харківської області надійшло клопотання ОСОБА_1 про приєднання до матеріалів справи доказів, саме: копії свідоцтва про шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, картки реєстрації особи та довідки про реєстрацію місця проживання особи, а також просила залишити рішення суду без зміни.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно вимог статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 добровільно залишила спірне домоволодіння, фактично створила нову сім"ю та проживає на даний час за адресою: АДРЕСА_2

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що спірним є право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1, власником якого в 1/2 частині є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.11.2008 року, виданого виконкомом Зміївської міської ради (а. с. 13, 14).

Згідно даних з домової книги, у домоволодіння АДРЕСА_1, значаться зареєстрованими: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 (а. с. 15-16).

З копії рішення Зміївського районного суду Харківської області від 13.01.2017 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. (а. с. 12).

Із акту обстеження, складеного депутатом Зміївської міської ради Ковальовою Н.О. у присутності свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1. За вказаною адресою з 03.01.2007 року була зареєстрована невістка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3. Однак, з жовтня 2016 року по даний час за вказаною адресою не проживає, особисті речі у будинку відсутні (а. с. 17).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, але понад рік у спірному житловому приміщенні не проживає без поважних причин, відсутні будь-які відомості щодо існування домовленості між власниками житла та відповідачем щодо збереження за нею права користування цим житловим приміщенням.

Із рішення Зміївського районного суду Харківської області від 13.01.2017 року вбачається, що у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу встановлено, що сторони спільного господарства не ведуть та разом не проживають.

Посилання позивачки на те, що відповідачка створила нову сім"ю та проживає на даний час за адресою: АДРЕСА_2, відповідачкою не спростовані.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Посилання апелянта на той факт, що суд першої інстанції своїм рішенням визначив місце проживання малолітніх дітей окремо від матері, що є недопустимим, колегією суддів не приймаються, оскільки судом першої інстанції питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей не вирішувалось та вказана справа розглядалась в межах позову ОСОБА_1

Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає.

З матеріалів справи вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані також син позивачки та онуки: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.38).

Враховуючи вищенаведене не можна вважати, що суд першої інстанції визначив місце проживання дітей.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 вересня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко