ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1075/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Комаревцевої Л.В.

з секретарем Гаврилюк О.В.

за участю представника позивача Почепецького І.М.

представника позивача Волкової О.О.

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вишняківська-9» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСББ «Вишняківська-9» звернулось з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 31 786,70 грн., яка складається з основної суми заборгованості у сумі 16 294,76 грн., 3% річних у сумі 1305,81 грн. та інфляційної складової боргу у сумі 14 186,13 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та отримує житлово-комунальні послуги, при цьому не виконує зобов'язання по їх оплаті, в зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість, яку позивач просить суд стягнути з урахуванням штрафних санкцій.

Ухвалою суду від 20.04.2017 відкрито провадження по справі.

15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ці правила визначаються ухвалою суду про відкриття провадження.

Ухвалою суду від 22.02.2018, з занесенням до протоколу судового засідання, за погодженням зі сторонами, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, пославшись на обставини, викладені у відзиві.

Представники позивача у судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання з'явились, позовних вимог не визнали, заперечували проти їх задоволення, з мотивів викладених у письмових запереченнях (відзиві) на позов. Крім того, подали до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та здійснює господарську діяльність із утримання, обслуговування, експлуатації житлового та нежитлового фонду комунальної власності району, а також здійснює контроль за додержанням встановленого порядку використання жилих і інших приміщень житлового фонду та виконання громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями.

Відповідно до ст. 175 ЖК України державні і громадські органи, підприємства, установи, організації, службові особи зобов'язані дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.ст. 360, 383 ЦК України власник (співвласники) житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

За змістом ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями», які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтями 66-67 цього Кодексу також визначено, що плата за користування житлом обчислюється, виходячи з загальної площі квартири, розмір плати за користування житлом встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказує, що позивачем не надано до суду доказів укладання з відповідачем будь-яких договорів про надання житлово-комунальних послуг, не можливо встановити чи досягнуто між сторонами згоди щодо тарифів та їх складової на кожну послугу надану позивачем.

Разом з тим, позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів, що він надавав відповідачу, а останній отримував послуги з централізованого опалення, холодного та гарячого водопостачання і водовідведення, з прибирання прибудинкової території, сходових клітин, обслуговування ліфтів, диспетчеризації, електроенергії для ліфтів, обслуговування внутрішньо-побутових мереж, дератизації та дезінсекції, обслуговування димовентиляційних каналів, підготовки до осінньо-зимового періоду, освітлення місць загального користування; не доведено, що сума заборгованості, яка зазначена в позові у розмірі 16294,76 грн. відповідає тарифам на житлово-комунальні послуги, що затверджені в установленому законом порядку.

Позивачем не надано детального розрахунку послуг з централізованого опалення (зокрема, показників загально будинкового лічильнику), утримання будинку та прибудинкової території. Не зазначено структури і складових тарифу по вивезенню та утилізації твердих побутових відходів, обслуговуванню ліфтів, диспетчеризації, обслуговуванню внутрішньо-побутових мереж, дератизації та дезінсекції, обслуговуванню димовентиляційних каналів, підготовки до осінньо-зимового періоду, електроенергії для ліфтів, освітленню місць загального користування.

Позивачем не зазначено: які саме житлово-комунальні послуги у розумінні ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» він надає відповідачеві.

Як пояснив відповідач та представник відповідача в судовому засіданні відповідач щомісячно сплачує жтитлово-комунальні послуги за встановленими тарифами.

Відповідно до ст. 7 Закону України № 507-ХІІ «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни і тарифи встановлюються на всі види продукції, товарів і послуг, за винятком тих, пояких здійснюється державне регулювання цін і тарифів.

Аналогічні положення містяться у ст. 10, 11 Закону України № 5007-//І «Про ціни і ціноутворення» (набрав чинності 03.08.2012 р.).

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України (абзац п'ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.10.1997 № 4-зп) конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

30.07.2004 набрав чинності Закон України № 1875-1V «Про житлово-комунальні послуги», який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 14 цього Закону до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до Закону. Відповідно до пп. 2 п. «а» ч. 1 статті 28 Закону України № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції на момент набрання чинності Законом України №2866-ІІІ «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку») до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (в галузі бюджету, фінансів і цін) належать: встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питаньз підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Тобто, повноваження на встановлення тарифів на утримання будинків і прибудинкових територій, як житлово-комунальної послуги у м. Києві (незважаючи, що фактично вони можуть бути пойменовані внесками чи квартплатою) віднесено до віданнявиконавчих органів міських рад (органів місцевого самоврядування), а не Загальних зборівчленів ОСББ. Серед повноважень Загальних зборів членів ОСББ, вказаних ст. 10 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» відсутні повноваженнязатверджувати розмір тарифів, затверджувати розмір квартплати.

Таким чином, відповідно до статусу співвласника житла, як споживача послуг утримання будинків і прибудинкової території, на спірні правовідносини при наявності спеціального Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що регулює ці правовідносини, положення Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» не поширюється.

Позивачем не надано доказу погодження органом місцевого самоврядування тарифу на утримання будинку і прибудинкової території для ОСББ після 2011 року.

Крім того, такого способу для затвердження розміру внесків як «письмовеопитування» мешканців ОСББ законодавством не передбачено взагалі. Докази скликання і існування рішення Загальних зборів членів ОСББ з порушеного питання у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результатгосподарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до п. 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (затвердж. ПКМУ № 869 від 01.06.2011) тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є сукупною (загальною) вартістю надання таких послуг, розрахованою на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість або єдиного податку.

Також, відповідно до п. 2 зазначеного порядку Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.

Матеріали справи не містять жодних доказів, що при «затвердженні внеску на 2011 рік» позивачем було дотримано вимоги Порядку, затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 390 від 30.07.2012 (пункт 2.4.), а саме: інформування суб'єктами господарювання споживачів про намір здійснити зміну тарифів за визначеними цим Порядком способами; обґрунтування причин зміни тарифу з останнього чинного у м. Києві тарифу 0,40-0,58 грн. до розмірів внесків, «затверджених» ОСББ. Відсутні жодні докази, що відповідна позиція територіальних громад при встановленні уповноваженими органами тарифів на житлово-комунальні послуги, таким чином, могла бути врахованою, відповідно до пункту 1.1. Порядку (затвердж. Наказом №390 від 30.07.2012). Зокрема, відповідно до п. 2.2. Порядку протягом п'яти робочих днів з дня подання відповідних розрахунків до органу, уповноваженого встановлювати тарифи суб'єкти господарювання інформують споживачів про намір здійснити зміну тарифів за визначеними цим Порядком способами.

Позивачем не надано доказу встановлення/затвердження/погодження органом місцевого самоврядування тарифів на утримання будинку і прибудинкової території УБ та послуги ЦО, ГВ, ХВ в установленому порядку. Крім того, з 01.12.2006 усі тарифи були визначені розпорядженнями КМДА, які в судовому порядку визнані не чинними і такими, що не підлягають застосуванню.

Так, постановою Шевченківського райсуду м. Києва від 21.03.2014 у справі № 2а-118/11 (2а/761/4/14), в якій ухвалою від 04.04.2014 виправлено описку і яка залишена без змін ухвалами КААС від 10.07.2014 і ВАСУ від 01.12.2015 визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття Розпорядження Київської міської державної адміністрації: № 978 від 31 серпня 2009 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій»; № 979 від 31 серпня 2009 р. «Про погодження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій»; № 980 від 31 серпня 2009 року «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення»; № 981 від 31 серпня 2009 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; № 1141 від 30 вересня 2009 року «Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 № 978, № 979, N9 980 та N9981»; N° 1192 від 15 жовтня 2009 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; № 1193 від 15 жовтня 2009 року «Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 N9 978, № 979, № 980»; № 1292 від 17 листопада 2009 року «Про погодження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій»; №1332 від 30 листопада 2009 року «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення»; № 1333 від 30 листопада 2009 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; № 1334 від 30 листопада 2009 року «Про погодження тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій»; № 1335 від 30 листопада 2009 року «Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 N9 978, № 979»; № 191 від 30 березня 20098 року «Про подовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 N 978, N 979»; № 392 від 31 травня 2010 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №1164 від 24 грудня 2010 р. «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структури і внесення змін до розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 №978, № 979, від 14.08.2009 №902, від 02.03.2010 №114»; № 1221 від 29 грудня 2010 р. «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структури»; № 1222 від 29 грудня 2010 р. «Про встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води виконавцям цих послуг усіх форм власності для здійснення розрахунків з населенням, згідно з тарифами на теплову енергію, затвердженими Національною комісією регулювання електроенергетики України»; N° 1241 від ЗО грудня 2010 р. «Про подовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 №978 та від 31.08.2009 №979»; № 75 від 25 січня 2011 р. «Про внесення змін до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2010 N9 1221»; № 80 від 25 січня 2011 р. «Про внесення змін та доповнень до розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.06.2009 №758 та від 29.12.2010 №1220»; № 99 від 27 січня 2011 р. «Про встановлення тарифів на теплову енергію та встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води виконавцям цих послуг усіх форм власності для здійснення розрахунків з населенням»; № 101 від 27 січня 2009 року «Про встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення та тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що надаються Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України» (із змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 22 лютого 2011 року № 234); № 857 від 31.05.2011 «Про встановлення тарифів на теплову енергію та встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води виконавцям цих послуг усіх форм власності для здійснення розрахунків з населенням»; № 858 від 31 травня 2011 р. «Про встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення та тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення»; № 859 від 31 травня 2011 р. «Про встановлення тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води виконавцям цих послуг усім форм власності для здійснення розрахунків з бюджетними та іншими споживачами».

Як встановлено вказаним рішенням Київрадою VI скликання не утворено власного Виконавчого органу на базі КМДА. Отже, з червня 2008 року по червень 2014 року усі нормативні акти з питань встановлення тарифів для населення в порушення вимог ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» приймались не уповноваженим на це органом місцевого самоврядування (Виконавчим органом Київради на базі КМДА), а місцевим органом виконавчої влади (КМДА), внаслідок чого вони (тарифи) є незаконними навіть через наявність їхньої державної реєстрації.

Крім того, порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій визначено постановою Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Позивачем надано до суду товарні чеки з підприємств роздрібної торгівлі (зокрема, магазину «Епіцентр»), рахунки за телекомунікаційні послуги (Вега Телеком, Інтертелеком), проте позивач жодним чином не обґрунтував, яким чином ці документи стосуються предмету спору про стягнення боргу за послугу утримання будинку і прибудинкової території.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності; частка участі співвласника квартири та/або нежитлового приміщення визначається відповідно до його частки як співвласника квартири та/або нежитлового приміщення.

Надані товарні чеки і рахунки не підтверджують, що пропорційну частку саме від них, а не від встановленого Загальними зборами розміру внеску має сплачувати відповідач. Не надано жодного доказу затвердження Загальними зборами кошторисів, передбачають такого роду витрати.

Відповідно до п. 4.5.6. Статуту позивача прийняття рішень про реконструкцію та ремонт будинку або про зведення господарських споруд належить до виключної компетенції загальних зборів членів об'єднання.

Разом із тим, надані докази проведення в будинку ремонту (закупівля та монтаж вікон на суму близько 145 000,00 грн.; утеплення фасаду на 183 000,00 грн.) прийняті без рішень Загальних зборів, отже у розумінні ч. 1 ст. 78 ЦПК є доказами, одержаними з порушенням порядку, встановленого законом, а тому не можуть братися до уваги. Сумнівними також є й витрати на закупівлю світильників замість запроектованих у будинку з самого початку енергозберігаючих люмінесцентних світильників, крім того, це не є належним доказом утримання будинку).

В частині послуг ЦО, ГВ, ХВ у матеріалах справи відсутні жодні докази того, що позивача було визначено виконавцем таких послуг відповідно до Наказу Держжитлокомунгоспу №60 від 25.04.2005 «Про затвердження Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді» після того, як постановою Шевченківського райсуду м. Києва від 25.05.2006 скасовано рішення Київради № 427/2888 від 24.11.2005 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Києва». Таким чином, позивачем не зазначені докази, які підтверджують, що між сторонами справи існують правовідносини зобов'язального характеру, а тому у останнього є право вимоги щодо цих комунальних послуг.

Разом із тим, право вимоги за послуги централізованого опалення, водопостачання гарячої і холодної води (з використанням внутрішньобудинкових мереж), водовідведення (ЦО, ГВ, ХВ) з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», тобто з 26.04.2014, належить не позивачу, а імперативно виконавцям цих послуг, якими у м. Києві є: ПАТ «Київенерго» і ПАТ «АК Київводоканал».

Постановою Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №753/8388/16-ц викладено висновок щодо правомірності відмови у позові особі, яка не є виконавцем послуг:

При ухваленні рішень суди зробили висновок, що позивач не здійснює діяльність з виробництва і постачання теплової енергії, водопостачання та водовідведення, не має необхідних дозвільних документів на провадження діяльності у відповідних сферах (ліцензії) та, відповідно, не може бути виконавцем цих послуг з моменту набрання чинності Законом України від 10 квітня 2014 року № 1198-//ІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії».

Ураховуючи викладене вважаю, що позивачем не обґрунтовано належність кожного з наданих ним доказів для підтвердження його вимог в частині стягнення за послугу утримання будинку і прибудинкової території, і не підтверджено наявність у нього права вимоги за інші житлово-комунальні послуги.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на застосування строку позовної давності, оскільки дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстав їх необгрунтованості та недоведеності, що є самостійною підставою відмови у задоволенні позову.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати згідно Закону України «Про судовий збір» позивачу поверненню не підлягають і покладаються на позивача.

Суд постановляє рішення в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вишняківська-9» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Судові витрати позивачу поверненню не підлягають і покладаються на позивача.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м.Києва. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 16.10.2018.

СУДДЯ Л.В. КОМАРЕВЦЕВА