№263/1961/18
№2/263/1089/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2018 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі судді Томіліна О.М., при секретарях Єжижанському М.Є., Гущиній О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою №160 в будинку №160 по пр.Будівельників в м.Маріуполі, оскільки відповідач не проживає в квартирі, яка належить позивачам, тривалий час з 2008р., квартирою не цікавиться, особистих речей в квартирі не має, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі у поточному ремонті тощо. Ніхто з членів сімї не створював перешкод у користуванні жилим приміщенням, відповідач залишила його добровільно.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що йому належить право власності на 7/20 часток квартири АДРЕСА_1, інша частина належить ОСОБА_2 Він одружений з відповідачкою з 1996р., шлюб на час звернення до суду не був розірваний, під час розгляду даної справи судом було ухвалено рішення про розірвання шлюбу, яке не набуло законної сили. В квартирі зареєстровані позивачі, треті особи та відповідач ОСОБА_3 У 2008 р. після сімейного конфлікту відповідачка забрала свої речі та пішла з квартири, після чого почала проживати з іншим чоловіком, де саме, йому невідомо. Претензій щодо проживання в квартирі вона не предявляла, але він проти того, щоб відповідач проживала у вказаній квартирі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що відповідач не проживає у належній позивачам квартирі АДРЕСА_1 з 2008р., комунальні послуги не сплачує. Оскільки під час сумісного проживання вона, будучи дружиною її сина, приводила додому «коханців», ОСОБА_2 була категорично проти подальшого проживання відповідача у квартирі. З вимогою про вселення відповідач до неї не зверталася, але вона категорично заперечує проти цього.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_6 підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, вказаних у позові.

Третя особа ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є дочкою відповідачки та позивача ОСОБА_1, також зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає там з дитинства. Її матір ОСОБА_3, яка також зареєстрована за даною адресою та проживала раніше, пішла з вказаної квартири приблизно 10 років тому, не приймає участі в оплаті комунальних послуг та не піклується квартирою. В неї були конфлікти з бабкою - позивачкою по справі ОСОБА_2 з приводу наявності «коханців», остання «гоняла» ОСОБА_3 по квартирі. Матір телефонувала, казала, що прийде проживати в квартиру, однак, приходила лише одного разу з приводу навчання ОСОБА_5 Позовні вимоги третя особа ОСОБА_5 підтримала.

Від третьої особи ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи в її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала.

Від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшли письмові заперечення проти позову, у яких вона позовні вимоги не визнала, вказала, що за вимогами ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте, вона неодноразово намагалася увійти в квартиру для проживання відповідно її реєстрації, але їй перешкоджали в користуванні житлом власники квартири позивачі по справі з огляду на те, що в них з нею неприязні стосунки. Вона намагалася звернутися до суду з позовом про вселення, однак, їй погрожували розправою і тим фактом, що знімуть з реєстрації її дочку. В квартирі залишилися її речі, засоби гігієни, одяг тощо. За 22 роки, які вона прожила в квартирі, в якій разом з чоловіком вели особисте господарство, вона регулярно давала гроші матері чоловіка на сплату комунальних послуг.

В судовому засіданні ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, підтримала заперечення на позов, заявила, що позивачі неодноразово виганяли її з квартири АДРЕСА_1, де вона зареєстрована.

В подальшому відповідач в судові засідання двічі не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.п.1,2 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, те, що відповідач надала відзив на позовну заяву, згоди позивачів на проведення заочного розгляду справи не надходило, суд розглядає справу в її відсутність та ухвалює по справі рішення.

Суд, дослідивши докази по справі, вислухавши сторони, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом установлено та не заперечувалося сторонами, що квартира АДРЕСА_1 з 2006 року належить на праві власності позивачам ОСОБА_1 в розмірі 7/20 часток квартири та ОСОБА_2 13/20 часток квартири. У вказаній квартирі зареєстровані: з 07.04.1999 року позивач ОСОБА_2, з 11.01.1995р. позивач ОСОБА_1, з 15.12.1999р. третя особа ОСОБА_5, з 06.07.2005р. третя особа ОСОБА_4, з 15.12.1999р. відповідач ОСОБА_3

30.08.1996 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. Тобто, відповідачка зареєстрована та вселена до спірної квартири безстроково, на постійне проживання, як член сімї позивача ОСОБА_1, а тому сервітутне право ОСОБА_3 щодо користування належною позивачам квартирою встановлено законом (стаття 156 ЖК УРСР).

Відповідно до акту ОСББ «Приазовье-160» від 08.02.2018р. ОСОБА_3 зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1, однак, не проживає за вказаною адресою з 2008р. (а.с.13).

Відповідно до акту ОСББ «Приазовье-160» від 10.04.2018р. ОСОБА_3 зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1, однак, не проживає за вказаною адресою добровільно з особистих причин (а.с.47).

Відповідно до акту ТОВ «Жилье-22» від 07.09.2015р. ОСОБА_3 зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1, однак, не проживає за вказаною адресою з 2008р. (а.с.13 зв.).

Відповідно до акту ОСББ «Приазовье-160» від 18.06.2018р., засвідченого сусідами, ОСОБА_3 зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1, однак не проживає за вказаною адресою з 2008р. ОСОБА_3 пішла з квартири, оскільки зустріла іншого чоловіка та проживає за іншою адресою. Знаючи, що ОСОБА_1 приймає участь в АТО, ОСОБА_3 у 2016р. відвідувала квартиру, влаштувала скандал, після цього в квартирі не зявлялася. (а.с.46).

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що сторони проживали разом у ІНФОРМАЦІЯ_1 тривалий час, при цьому з 2008 року відносини між сторонами погіршилися, і позивачі стали перешкоджати відповідачці у проживанні у належній їм квартирі. Таки обставини підтверджені як поясненнями сторін, так і фіксацією факту не проживання ОСОБА_3 за допомогою складених актів на вимогу власників квартири.

Тому, доступу до квартири відповідачка в даний час не має, що підтверджено як письмовими доказами, так і поясненнями відповідачки, та фактично не заперечується позивачами, які бажають використовувати власну квартиру для свого проживання.

Таким чином, позивачі не надали суду безспірні докази того, що відповідачка ОСОБА_3 без поважною причини понад рік не проживає у спірній квартирі.

У той же час відповідачка довела, що позивачі перешкоджали їй проживати у належній їм квартирі, між ними склалися неприязні стосунки, однак, вона не втрачала звязку зі своїм єдиним житлом, так як не має іншого.

Враховуючи ту обставину, що позивачами не заперечується факт їх небажання на проживання в одній квартирі з відповідачкою, та відсутність у останньої ключів від вхідних дверей квартири, суд приходить до висновку про наявність перешкод, які чиняться ОСОБА_3 у вільному доступі до квартири.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок (квартиру), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

За змістом статті 405 ЦК України обєктом права членів сімї власника житла на користування є житлове приміщення, придатне для проживання. Оскільки це право членів сімї власника житла є сервітутом, то власник житла, який визначив сам житлове приміщення, у якому мають проживати члени його сімї, то він не може потім його змінити.

Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Власник житла і член його сімї можуть домовитися про інші умови припинення права користування житлом.

В той же час припинення членства сімї власника житла його колишніми членами сімї, не припиняє чинності цього сервітуту.

Отже, це право не може бути припинено в односторонньому порядку власником цього житла, в тому числі і у випадку відсутності у колишнього члена сімї власника іншого придатного для проживання приміщення.

Відповідачка тривалий час не проживала у вищевказаній квартирі з поважних причин, оскільки позивачі чинили перешкоди у користуванні цим майном, ключі від вхідних дверей їй не надали, у зв'язку з чим вона була позбавлена можливості зайти у спірне приміщення та користуватися ним.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача

Оскільки суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позову, тому судові витрати позивачів покладаються на них та поверненню не підлягають.

На підставі ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 383, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області безпосередньо або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Томілін