Справа № 341/258/18
Провадження № 22-ц/4808/79/18
Головуючий у 1 інстанції Максимчин Ю. Д.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Фединяка В.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Блюдниківської сільської ради про зобов'язання не чинити перешкод, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду, ухвалене головуючим суддею Максимчиним 01 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Блюдниківської сільської ради Галицького району з позовом, в якому просив зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні його земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 0.08 га шляхом демонтажу медпункту. Позовні вимоги були мотивовані тим, що позивач є власником будинковолодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1. Рішенням Блюдниківської сільської ради Галицького району від 26.04.1972 дозволено будівництво медпункту в с. Темерівці Галицького району на присадибній ділянці, що числиться за гр. ОСОБА_4 в розмірі 0.08 га, а присадибну ділянку в розмірі 0.08 га рекомендовано компенсувати ОСОБА_4 із власного присадибного фонду. Позивач стверджував, що вказаний медпункт побудовано, а компенсацію за землю так і не проведено, а тому просив позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Галицького районного суду від 01 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, зазначає апелянт, судом першої інстанції не було враховано, що рішенням Блюдниківської сільської ради від 26.04.1972 року вирішено дозволити будівництво медпункту в с. Темерівці на присадибній ділянці площею 0,08 га, що числилася за ОСОБА_4, який є батьком позивача. ОСОБА_3 зазначив, що після смерті батька він користується згаданою вище земельною ділянкою, усім його майном і є власником будинковолодіння на АДРЕСА_1 На даний час згаданий медпункт побудовано, однак компенсацію за землю не здійснено. Позивач вказує, що звертався з вимогою про перенесення медпункту в інше місце до відповідача, однак його заява залишена без задоволення. Посилаючись на ст. ст. 391, 319 ЦК України, просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач - Блюдниківська сільська рада не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

В засіданні апеляційного суду позивач апеляційну скаргу з визначених мотивів підтримав, пояснивши крім того, що успадкувавши будинок батьків, він в даний час користується у цьому населеному пункті землею, загальна площа якої становить 0,50 га. Зазначив, що рішенням Блюдниківської сільської ради від 05 червня 2008 року йому передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) площею 0,20 га та ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га. Однак, по причині розташування на присадибній ділянці будівлі фельдшерського пункту він не має можливості приватизувати присадибну ділянку. Рішення місцевого суду вважає незаконним, тому просить задовольнити його апеляційну скаргу.

Представник Блюдниківської сільської ради доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що умови згаданого вище рішення від 26.04.1972 року щодо компенсації сільською радою виконувались, і про це свідчить той факт, що площа землекористування сім'ї ОСОБА_4 у 1974-1975 роках збільшувалась. Зазначена обставина відображена у погосподарських книгах за попередні роки. Тому, на його думку, сільською радою перед ОСОБА_4 виконано обов'язок, передбачений рішенням сільської ради від 26.04.1972 року. Представник відповідача крім того зауважив, що будівля фельдшерського пункту є об'єктом нерухомого майна, який належить сільській раді, і ця будівля не може бути перенесена. Виходом із цієї ситуації може бути надання ОСОБА_3 присадибної ділянки, якою користувався його батько, на умовах оформлення сервітуту. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, представника Блюдниківської сільської ради, перевіривши наявні матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції вважав, що позов є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Колегія суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на вимогах закону та відповідає встановленим обставинам справи, зважаючи на таке.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 9 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці: рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (п. 32) зазначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У частині першій статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з вимогами статтей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з копією Архівного витягу з протоколу 8-ї сесії 13-го скликання Блюдниківської сільської ради від 26.04.1972 дозволено будівництво медпункту в с. Темерівці на присадибній ділянці площею 0,08 га, що числилась за гр. ОСОБА_4 Пунктом 3 даного витягу рекомендовано правлінню колгоспу «Маяк» присадибну ділянку в розмірі 0,08 га компенсувати ОСОБА_4 із вільного присадибного фонду (а.с.7).

Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_3 належить домоволодіння на АДРЕСА_1 (а.с.64).

Однак, позивач не довів, що у нього у встановленому законом порядку виникло право на земельну ділянку, на якій розташовано фельдшерський пункт. Наявність рішення Блюдниківської сільської ради від 05 червня 2008 року про передачу у власність землі, копію якого в засіданні апеляційного суду пред'явив ОСОБА_3, без визначення земельних ділянок в натурі та видачі відповідних актів, ще не означає, що у позивача виникло право користування або власності на ці ділянки. Отже, у ОСОБА_3 відсутнє суб'єктивне право землекористування, яке підлягає захисту.

Приймаючи до уваги вищевикладене, а також той факт, що позивачем не надано доказів порушення його прав у користуванні згаданою вище земельною ділянкою, апеляційний суд, розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду від 01 серпня 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2018 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді В.Д. Фединяк

Л.В. Ясеновенко