ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 жовтня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/2091/18

Головуючий у першій інстанції - Іванюк Т.І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/173/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

сторони: позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 серпня 2018 року (місце ухвалення - смт. Козелець) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони мають дитину - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 На даний час сторони проживають окремо, домовленості про визначення способу виконання батьком обов»язку утримувати дитину не досягнуто, дитина проживає та перебуває на утримуванні позивача. Відповідач працевлаштований, але без офіційного оформлення трудових відносин, груп інвалідності, інших дітей, непрацездатних батьків не має. В позові просить стягнути з ОСОБА_3 аліменти на свою користь на утримання сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 4000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 26.06.2018 і до повноліття дитини.

Рішенням Козелецького районного суду від 06.08.2018 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 4000 гривень, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 26.06.2018, тобто з дня подання заяви і до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 704, 80 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано, що відповідач як батько зобов»язаний приймати участь в утриманні неповнолітньої дитини шляхом сплати аліментів. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з відсутності відзиву на позовну заяву зі сторони відповідача та із рівного обов»язку кожного з батьків забезпечити дитині необхідне матеріальне утримання, зокрема, законодавчо визначеного гарантованого державою прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З таким рішенням суду не погодився ОСОБА_3, та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду від 06.08.2018, та ухвалити нове в частині визначення розміру призначених аліментів на користь ОСОБА_7 на утримання неповнолітнього сина.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У скарзі заявник посилається на те, що судом в порушення норм процесуального права було постановлено рішення, в той час як відповідач просив розгляд справи відкласти. Судом не в повній мірі встановлено обставини, які мають значення для справи, у зв»язку з неможливістю подати докази з поважних причин.

Судом не враховано матеріальний стан відповідача, наявність стабільного доходу, його фізичне здоров»я, середню заробітну плату по регіону, а також реальну можливість сплачувати щомісячно встановлений розмір аліментів тощо.

Заявник у скарзі зазначає, що позивач у підтвердження доводів про наявність доходів відповідача не надала жодного належного доказу, а тому заявник вважає за доцільне призначити аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 850 грн, тобто, не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки таку суму він зможе реально та фактично сплачувати щомісячно на утримання дитини, без урахування додаткових витрат на дитину.

Крім того, посилається на порушення судом норм процесуального права обґрунтовуючи тим, що в оскаржуваному рішенні суду роз»яснено право оскарження до Апеляційного суду Вінницької області.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду від 06.08.2018 залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтоваість. Судом враховано всі обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 15.07.2017 (а.с. 5), від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 6).

З довідки виконавчого комітету Козелецької селищної ради № 1/249 від 26.06.2018 вбачається, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір»ю ОСОБА_2 (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що згідно норм Сімейного кодексу України позов є обґрунтованим, та підлягає задоволенню в повному обсязі, врахувавши відсутність відзиву на позовну заяву зі сторони відповідача.

Висновок суду, що відповідач як батько зобов»язаний приймати участь в утриманні неповнолітньої дитини шляхом сплати аліментів, ґрунтується на матеріалах справи, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Як вбачається з матеріалів справи та доводів апеляційної скарги відповідача, він не заперечує свого обов'язку, встановленого ст. 180 СК України, якою визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач не скористався своїм правом на подачу клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву.

Крім того, не надав жодного доказу на підтвердження добровільного виконання ним свого обов'язку по утриманню дитини.

Частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що держава визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України та статтею 51 Конституції України передбачений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частинах першій-третій статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з частинами першою та другою статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, визначив розмір аліментів на дитину у розмірі 4000 грн.

Проте, колегія суддів вважає, що зазначена сума є надмірною для відповідача, оскільки відповідач також має право на повноцінне життя, він витрачає кошти на харчування, сплату комунальних послуг та задоволення необхідних особистих та соціальних потреб.

Матеріали справи містять копію договору оренди квартири від 15.06.2018, який укладено відповідачем ОСОБА_3 (а.с. 35-37). Позивачем в позовній заяві зазначено про окреме проживання сторін.

За загальними правилами розмір відрахувань не можуть перевищувати 70 % від заробітної плати чи доходу отриманого відповідачем в місяць.

Не подання відповідачем відзиву на позовну заяву на адресу суду не є безумовною підставою для його задоволення в повному обсязі, ураховуючи, що вирішуючи спір по суті суд повинен дослідити матеріали справи, надати належну правову оцінку наявним у справі доказам та ухвалити судове рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходити виключно із факту отримання відповідачем позовної заяви з додатками.

Визначаючи розмір аліментів, суд повинен враховувати обставини, які входять до предмета доказування (статті 182, 184 СК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів, з врахуванням віку та стану здоров'я неповнолітньої дитини, її матеріальних потреб, перебування дитини на утриманні матері, майнового стану позивача, з врахуванням того, що в судовому засіданні не встановлено дійсний дохід ОСОБА_3, який на час ухвалення судового рішення не мав постійного доходу, про що також зазначено в апеляційній скарзі, проживає окремо самостійно, на утриманні інших дітей не має, аліменти додатково третім особам не сплачує, зі слів відповідача спроможний сплачувати аліменти дитину, з врахуванням розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого станом на 2018 рік, з врахуванням рекомендацій п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вважає, що розмір аліментів, визначений рішенням суду першої інстанції, підлягає зменшенню до 2000 грн., щомісячно.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов та стягуючи аліменти, відповідно до ч.1 ст.184 СК України, у твердій грошовій сумі помилково, в резолютивній частині рішення зазначив «але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», оскільки такий мінімум застосовується при визначенні аліментів , які стягуються у частці від заробітної плати, всіх видів доходу, платника аліментів (ст. 183 СК України ), а відповідно до ч. 2 ст.184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Розмір аліментів, який пропонує визначити до сплати відповідач, є недостатнім для матеріального утримання та забезпечення дитини, обмежує право на повноцінне життя, не відповідає матеріальним та соціальним потребам, розвитку та вихованню дітей, не забезпечує гармонійний розвиток дитини.

Крім того, відповідачем у підтвердження доводів апеляційної скарги щодо неврахування судом матеріального стану відповідача, наявності стабільного доходу, фізичного здоров»я, середньої заробітної плати по регіону, а також реальної можливості сплачувати щомісячно встановлений розмір аліментів тощо, жодного доказу не надано.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз'яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Враховуючи викладене є необґрунтованими доводи скарги про розгляд справи місцевим судом за відсутності відповідача, який належним чином повідомив суд про поважну причину відсутності шляхом відправки на електронну адресу суду заяви про відкладення судового засідання.

Згідно матеріалів справи, ухвалою судді Козелецького районного суду від 10.07.2018 відкрито провадження у цивільній справі, призначено судове засідання на 09-15 годин 06.08.2018, судове засідання вирішено проводити без виклику сторін. Відповідачу роз»яснено, що він має право протягом 15 календарних днів з дня отримання даної ухвали, але не пізніше 06.08.2018, надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (а.с. 13). Роз»яснено учасникам справи, що подання заяв по суті справи (позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву) є їхнім правом. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Копію ухвали та копію позовної заяви та доданих до неї документів ОСОБА_3 отримав 16.07.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 14).

Так, відповідач не скористався своїм правом на подачу до суду заяви по суті справи (позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву), що роз»яснювалось в ухвалі суду першої інстанції від 10.07.2018.

Крім того, доводи скарги про те, що судом не було відкладено розгляд справи на іншу дату, спростовуються матеріалами справи, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції матеріали справи не містять заяви відповідача про відкладення розгляду справи.

Посилання у скарзі на порушення судом норм процесуального права обґрунтовуючи тим, що в оскаржуваному рішенні суду роз»яснено право оскарження до Апеляційного суду Вінницької області, як на підставу для скасування рішення суду, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки в тексті оскаржуваного рішення суду допущена описка, яка може бути виправлена в порядку ст. 269 ЦПК України.

З врахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 серпня 2018 року - змінити, зменшити розмір стягнутої судом суми аліментів з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2) зареєстрованої АДРЕСА_2) на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, з 4000 грн. до 2000 грн. щомісяця до повноліття дитини, починаючи з 26.06.2018 р. з індексацією відповідно до закону.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення у повному обсязі складено 11.10.2018.

Судді Чернігівського апеляційного суду Н.В. Висоцька

І О. Боброва

Н В. Шитченко