Єдиний унікальний номер судової справи 482/273/17
Номер провадження 22-ц/812/228/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

03 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 рішення, яке ухвалено Новоодеським районним судом Миколаївської області 15 серпня 2018 року, під головуванням судді Баранкевич В.О. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні майном та покладення обов'язку щодо приведення майна в попередній стан,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні майном та покладення обов'язку щодо приведення майна в попередній стан.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2008 року є власником майнового комплексу будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_1 у місті Нова Одеса Миколаївської області. До складу вказаного майнового комплексу входили, в тому числі, адміністративна будівля, де розташоване кафе-їдальня, а також прохідна та кам'яна огорожа.

07 вересня 2001 року між попереднім власником вказаного майнового комплексу Відкритим акціонерним товариством «Кашперівський завод будівельних матеріалів» (далі - ВАТ «Кашперівський завод будівельних матеріалів») та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, який зареєстровано на товарній біржі «Ріко-Альянс», за умовами якого останній придбав частину вищезазначеного майна (кафе-їдальню), розташованого по АДРЕСА_1 у місті Нова Одеса Миколаївської області.

Крім того, за договором купівлі-продажу від 26 листопада 2003 року між директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Кашперівське родивище» (далі - ТОВ «Кашперівське родивище») та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу прохідної, площею 12.2 кв.м., і кам'яної огорожі №1-3, які є невід'ємною частиною цілісного майнового комплексу, що належить на праві власності позивачу.

18 лютого 2008 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на кафе літ. А-2 по АДРЕСА_1, та огорожу №1-3, а 13 березня 2008 року свідоцтво про право власності на прохідну по АДРЕСА_1-Д у місті Нова Одеса Миколаївської області.

В подальшому на місці прохідної та огорожі ОСОБА_7 побудовано пункт технічного обслуговування автомобілів.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2010 року, вищезазначені договори купівлі-продажу від 07 вересня 2001 року та 26 листопада 2003 року визнано недійсними. Зобов'язано ОСОБА_6 привести прохідну та кам'яну огорожу в попередній стан, шляхом їх відновлення.

Проте, не виконавши вказане рішення суду, ОСОБА_6 здійснив відчуження вказаного нерухомого майна, уклавши 23 квітня 2015 року договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В., відповідно до якого продав ОСОБА_5 нерухоме майно - пункт технічного обслуговування легкових автомобілів зі складом запчастин, який розташовано на місці прохідної та кам'яної огорожі по АДРЕСА_1 у місті Нова Одеса Миколаївської області.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що зобов'язання, які покладені судовим рішенням на ОСОБА_6 щодо приведення прохідної та огорожі до попереднього стану, останнім не виконано, а тому зазначений обов'язок перейшов до нового власника майна ОСОБА_5, позивач ОСОБА_2 просив суд:

усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, що належить йому на праві власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_1, місто Нова Одеса Миколаївської області;

демонтувати за рахунок ОСОБА_5 пункт технічного обслуговування автомобілів, який розташовано на місці прохідної - літ. О-1, та кам'яної огорожі №1-4, за адресою: АДРЕСА_1, місто Нова Одеса Миколаївської області, та привести їх у той стан, в якому вони були до будівництва у тих же розмірах, відповідно до даних технічної документації БТІ;

стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 серпня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2- ОСОБА_4, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального права, просив рішення районного суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач правомірно набула права власності на нерухоме майно - пункт технічного обслуговування легкових автомобілів зі складом запчастин, а позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від16 січня 2012 року №6-57цс11)

Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

При набранні рішенням законної сили воно є обов'язковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба зобов'язана прийняти всі необхідні заходи для його виконання.

Виконання судового рішення - сфера регулювання ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні п.1 ст.1 Протоколу №1).

З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2008 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10 з однієї сторони, та ОСОБА_2 з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній придбав комплекс будівель та споруд, розташований за адресою: АДРЕСА_1

До складу комплексу входили: адмінбудівля приміщення №1 за літ.А-2, кам'яний, загальною площею - 496.5 кв.м., блочний цех літ.Б-1, кам'яний загальною площею - 719.4 кв.м., котельня літ.В-1, кам'яна, загальною площею - 333.4 кв.м., електротрансформаторна літ.Г-1, цегляна, центральний склад літ.Д-1, кам'яний, загальною площею - 223.1 кв.м., склад літ.Е-1, кам'яний, загальною площею - 12.0 кв.м., підвал літ. Ж-1 п/д, кам'яний, загальною площею 67.5 кв.м., склад ПММ літ.3-1, кам'яний, заправка МПП літ.І-1, кам'яна, мехмайстерня літ.К-1, кам'яна, загальною площею - 1 597.9 кв.м., водонапірна вежа літ.Л-1, цегляна-кам'яна, битова будівля літ.М-1, кам'яна, загальною площею - 84.7 кв.м., огорожа №1-4, споруда №5, прохідна літ.О-1, кам'яна (а.с.4).

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - кафе-їдальні розташованої за адресою: АДРЕСА_1 місто Нова Одеса Новоодеського району Миколаївської області, від 07 вересня 2001 року, укладений на Універсальній товарній біржі «Ріко-Альянс» між ВАТ «Кашперівський завод будівельних матеріалів» і ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу прохідної та кам'яної огорожі за адресою: АДРЕСА_1, місто Нова Одеса Новоодеського району Миколаївської області, укладений 26 листопада 2003 року між ОСОБА_6 та директором ТОВ «Кашперівське родовище» ОСОБА_11

Зобов'язано ОСОБА_6 привести прохідну (літ. О-1) та кам'яну огорожу в той стан, в якому вони були до будівництва на їх місці пункту технічного обслуговування автомобілів, шляхом знесення двох гаражних боксів, які були прибудовані до прохідної, будівлі складу, інших прибудов та відновити огорожу, на місці якої було побудовано пункт технічного обслуговування автомобілів (а.с.6-8).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2010 року рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року в частині покладення зобов'язання на ОСОБА_6 привести прохідну та кам'яну огорожу в той стан, в якому вони були до будівництва на їх місці пункту технічного обслуговування автомобілів, шляхом знесення двох гаражних боксів, які були прибудовані до прохідної, будівлі складу, інших прибудов та відновити огорожу та знесення гаражних боксів, які були прибудовані до прохідної, будівлі складу, інших прибудов змінено. Зобов'язано ОСОБА_6 привести прохідну та огорожу в попередній стан, шляхом їх відновлення. В іншій частині вказане рішення залишено без змін (а.с.9-11).

На підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В. за реєстровим № 438, власником нерухомого майна - пункт технічного обслуговування легкових автомобілів зі складом запчастин, загальною площею 131.5 кв.м., що знаходиться за адресою: вулиця Центральна (стара назва вулиця Леніна), №4-Д, місто Нова Одеса Миколаївської області, стала ОСОБА_5 (а.с.16-17).

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки позивач не довів свого порушеного права зі сторони саме відповідача, а обставини, на які посилається позивач у своєму позові вже були встановлені рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2010 року, яке набрало законної сили, а тому не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

При цьому районним судом вірно зазначено, що відповідач ОСОБА_5 правомірно набула право власності на нерухоме майно - пункт технічного обслуговування легкових автомобілів зі складом запчастин та, при укладенні договору купівлі-продажу, до неї, як до нового власника майна, не перейшли та не виникли обов'язки на вчинення відповідних дій, які були покладені на попереднього власника такого майна ОСОБА_6 за судовим рішенням.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 06 грудня 2018 року