ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року
м. Київ

справа № 592/4160/17
провадження № 61-13298св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач Міністерство оборони України,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - військова частина НОМЕР_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України, подану його представником ОСОБА_3 , на рішення апеляційного суду Сумської області від 2 серпня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Собини О. І., Левченко Т. А., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись із позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - військова частина НОМЕР_1 , про відшкодування шкоди.
В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що їх син ОСОБА_4 24 березня 2014 року мобілізований Сумським обласним військовим комісаріатом до Збройних сил України (далі ЗСУ). Військову службу ОСОБА_4 проходив у військовій частині НОМЕР_1 та приймав участь в бойових діях.
Вказували, що 10 жовтня 2014 року під час виконання обов`язків військової служби ОСОБА_4 загинув від умисних дій старшого лейтенанта ЗСУ ОСОБА_5 , який пострілом з табельної зброї заподіяв ОСОБА_4 тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер. 27 липня 2015 року вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_5 засуджено за частиною другою статтею 414 Кримінального кодексу України (далі КК України) до трьох років позбавлення волі.
Оскільки ОСОБА_5 під час вчинення правопорушення перебував у службових відносинах з відповідачем та вчинив злочин під час виконання службового обов`язку із застосуванням джерела підвищеної небезпеки (табельної зброї), що належить відповідачу, відповідальність з відшкодування моральної шкоди покладається на Міністерство оборони України.
Зазначали, що відчуття безповоротної втрати сина викликає у них душевні страждання.
За таких обставин просили стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди по 500 000 грн кожному.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 8 червня 2017 року, ухваленим у складі судді Костенка В. Г., у задоволенні позову відмовлено.
Суд мотивував своє рішення тим, що відповідно до вимог, передбачених статтею 1172 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), належним відповідачем у справі є військова частина НОМЕР_1 , у зв`язку з чим Міністерство оборони України за пред`явленим позовом не відповідає.
Рішенням апеляційного суду Сумської області від 2 серпня 2017 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 8 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнено з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рахунок компенсації моральної шкоди по 50 000 грн кожному.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду, завдану позивачам внаслідок порушення правил поводження зі зброєю військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.
У серпні 2017 року представник Міністерства оборони України Вельма І. О. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що володільцем джерела підвищеної небезпеки (пістолета) є військова частина НОМЕР_1 , тому на неї за змістом статті 1187 ЦК України покладається обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди. ОСОБА_5 , винними діями якого завдано моральної шкоди позивачам, був військовослужбовцем вказаної військової частини та з Міністерством оборони України у службових відносинах не перебував.
Вказував, що апеляційний суд, покладаючи обов`язок з відшкодування шкоди на Міністерство оборони України, не врахував, що належним відповідачем у справі є військова частина НОМЕР_1 , яка має статус юридичної особи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 1 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 липня 2015 року, який набрав законної сили, ОСОБА_5 , заступника командира батареї озброєння 8 реактивної артилерійської батареї 3 реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), визнано винним у вчинені злочину, передбаченого частиною другою статті 414 КК України, а саме порушення правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілого.
З вказаного вироку суди встановили, що 24 березня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» призвані ІНФОРМАЦІЯ_1 на військову службу за мобілізацією на особливий період у військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) з місцем постійної дислокації у місті Суми.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 60 від 24 березня 2014 року ОСОБА_5 призначено на посаду заступника командира батареї з озброєння 8 реактивної артилерійської батареї 3 реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з наказом № 60 від 24 березня 2014 року ОСОБА_4 призначено на посаду оператора 1 реактивного артилерійського взводу 8 реактивної артилерійської батареї 3 реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 .
11 березня 2014 року ОСОБА_5 видано у службове користування пістолет Макарова НОМЕР_3 .
10 жовтня 2014 року, перебуваючи в селі Підгородне Артемівського району Донецької області, ОСОБА_5 , тримаючи вказаний пістолет у руках, порушив правила поводження зі зброєю та здійснив постріл, внаслідок якого ОСОБА_4 заподіяно смерть.
Судами встановлено, що позивачі є батьками ОСОБА_6 .

Згідно з вимогами частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
За змістом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Органами, які здійснюють управління військовим майном, згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних сил України, зокрема у разі їх розформування.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних сил України воно набуває статусу військового майна.
Військове майно це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних сил України (стаття 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України»).
За змістом частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Частиною першою статті 137 Господарського кодексу України визначено, що правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Враховуючи, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що належним відповідачем у вказаній справі є військова частина НОМЕР_1 , що виключає відповідальність Міністерства оборони України за заподіяння позивачам моральної шкоди, є правильним.
Водночас суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду, завдану позивачам внаслідок порушення правил поводження зі зброєю військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , що призвело до загибелі їх сина, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.
Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Оскільки у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивачів. Враховуючи те, що на підставі пункту другого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі звільнені від сплати судового збору, такий підлягає компенсації на користь відповідача за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, Міністерству оборони України необхідно компенсувати за рахунок держави 768 грн судового збору, який підлягав сплаті за подання касаційної скарги. Докази сплати відповідачем судового збору наявні в матеріалах справи.
Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України, подану його представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 2 серпня 2017 року скасувати, залишити в силі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 8 червня 2017 року.

Судові витрати, понесені Міністерством оборони України у розмірі 768 грн, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик