Справа № 640/6059/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Муратової С.О.,

за участю секретарів судового засідання Щербакової А.С., Хомінської Т.В.,

Недосєкіної В.О., Кіріяченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, адреса: 61202, АДРЕСА_1) до ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_2, адреса: 61115, АДРЕСА_2) про відшкодування матеріальної шкоди, -

встановив :

20.04.2017 до Київського районного суду м. Харкова звернувся позивач ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою 22.09.2016, та просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 103 720 гр. 50 коп., судові витрати покласти на відповідача.

На обґрунтування позову позивач зазначає, зокрема, що 22.09.2016 приблизно об 11.30год. він керував належним йому технічно справним автомобілем НОМЕР_3, рухаючись по вул. Валентинівській в м. Харкові зі сторони вул. Академіка Павлова в напрямку вул. Барабашова з приблизною швидкістю 55-58 км/год. в районі буд. 7 сталася дорожньо-транспортна пригода між ним та відповідачем. Причиною вказаної ДТП стало не лише порушення ним п.12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), а й протиправна поведінка самого ОСОБА_4, який також порушив ПДР та дії якого перебувають у причинно-наслідковому зв'язку із ДТП, а саме, відповідач переходив дорогу на заборонений сигнал світлофору та не впевнився, що це буде безпечним для нього та інших учасників руху. Порушення ОСОБА_4 п.п. 4.9, 4.14 ПДР, а також причинно-наслідковий зв'язок між такими діями відповідача та ДТП є встановленим фактом згідно постанови Київського районного суду м. Харкова від 25.11.2016 відносно ОСОБА_4 та додатково підтвердження не потребує.

Одним із наслідків ДТП були механічні пошкодження належного йому автомобіля: деформація передньої частини з правого боку, розбиття передньої блок-фари, розбиття лобового скла (більше з правого боку). Витрати, понесені з метою полагодження та відновлення автомобіля, складаються з: суми сплачених коштів за деталі автомобіля, які встановлювались замість пошкоджених - 83268 гр. 00 коп.; суми сплачених коштів за вартість робіт та послуг із ремонту автомобіля - 10462 гр. 50 коп., а всього 93 730 гр. 50 коп.

Позивач також зазначає, що, починаючи з 2005р. і до теперішнього часу він є фізичною особою-підприємцем, основними видами діяльності є: організування конгресів і торгівельних виставок, діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, функціонування атракціонів і тематичних парків, інші вили видавничої діяльності, діяльність посередників у торгівлі текстильними виробами, одягом, хутром, взуттям і шкіряними виробами тощо. Задля можливого повноцінного виконання отриманих замовлень та обов'язків за різними укладеними договорами йому необхідно мати можливість вільно пересуватися. Залишившись без транспортного засобу, він був вимушений відмовитися від значної кількості замовлень, йому була завдана матеріальна шкода у виді упущеної вигоди. Позивач наводить дані своєї податкової звітності за 2015, 2016 р.р., та зазначає, що з урахуванням 35 % спаду доходності від підприємницької діяльності, дохід від підприємницької діяльності у 4 кварталі 2016 р. повинен був складати 87490 гр., але згідно декларації за 2016 р., за вказаний період, за вирахуванням доходу попередніх 3 кварталів, дохід за 4 квартал 2016 р. склав 77500 гр., що на 9990 гр. менше очікуваного. Вважає таке зменшення наслідком пошкодження автомобіля, відповідно, упущена вигода становить різницю між тим, що він міг би отримати, та тим, що реально отримав: 87490 гр. - 77500 = 9990 гр. (т. 1 а.с. 2-5).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2017, розгляд вказаної справи визначено судді Київського районного суду м. Харкова Муратовій С.О. (т.1 а.с. 1).

До відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи направлено запит від 24.04.2017 щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача та 03.05.2017 отримано відомості з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України (т.1 а.с. 39, 40).

До позовної заяви позивач залучив копію посвідчення громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження (категорія 2). Згідно вказаної ксерокопії, пред'явник посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом УРСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» (т.1 а.с. 9).

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 04.05.2017 відкрито провадження у цивільній справі, справу призначено до судового розгляду (т.1 а.с. 41).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.08.2017 задоволено клопотання представників відповідача, подане та заявлене в судовому засіданні 23.08.2017, про зупинення провадження у справі; провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди було зупинено - до вирішення справи, що розглядається Київським районним судом м. Харкова в порядку кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1 а.с. 127, 137).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20.12.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено; ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 23.08.2017 скасовано; справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1 а.с. 195-197).

14.02.2018 до канцелярії суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6, про зупинення провадження у справі до набуття законної сили рішення по кримінальній справі №640/18905/16-к за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди 22.09.2016, потерпілим у якій визнано ОСОБА_4 (т.1 а.с. 217-218).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.02.2018 У задоволенні клопотання представників відповідача про зупинення провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди - відмовлено (т.1 а.с. 234).

Згідно журналу судового засідання від 12.04.2018, в судовому засіданні 12.04.2018 представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 заявив клопотання про зупинення провадження у справі до набуття законної сили вироком Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2018 по кримінальній справі №640/18905/16-к за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди 22.09.2016, потерпілим у якій визнано ОСОБА_4 (т.1 а.с. 257).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.04.2018у задоволенні клопотання представників відповідача про зупинення провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди - відмовлено (т.1 а.с. 258).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02.05.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 12.04.2018 повернуто ОСОБА_4 без розгляду (т.1 а.с. 290).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.05.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 12.04.2018 повернуто представнику ОСОБА_4 , а справу направлено до Київського районного суду м. Харкова для продовження розгляду (т.2 а.с. 3-4).

До канцелярії суду 10.10.2018 надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 про витребування доказів, в якому вона просила витребувати з Київського районного суду м. Харкова матеріалів кримінальної справи № 640/18905/16-к за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України; дослідити в якості доказу диск, на якому зафіксоване судове засідання від 17.01.2018, у частині показань свідка ОСОБА_8, які містяться у файлі Channel 01 2018 01 17 16 05 11 (т. 2 а.с. 43-45).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19.11.2018 клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 про витребування доказів - задоволено; витребувано з Київського районного суду м. Харкова матеріали розглянутої кримінальної справи № 640/18905/16-к за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в тому числі диск, на якому зафіксоване судове засідання від 17.01.2018, у частині показань свідка ОСОБА_8 (т.2 а.с. 67).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 позовні вимоги підтримала, залучила також письмово викладений виступ в судових дебатах (т.2 а.с. 76-77). Зазначала, зокрема, що у постанові Київського районного суду м. Харкова від 16.02.2017, яка набрала чинності 28.02.2017, зазначено, що ОСОБА_4 своїми діями порушив п. 4.9, 4.14 ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Крім того, був встановлений причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та самою ДТП, а також її наслідки: травми ОСОБА_4 та механічні пошкодження автомобіля. Судом були досліджені усі передбачені ст. 247 КУпАП підстави для закриття провадження, яке було закрито не з підстави відсутності події та складу правопорушення, а із закінченням строків притягнення до відповідальності, тобто, з нереабілітуючих підстав. Крім того, під час судового засіданні був прослуханий диск, на якому були зафіксовані покази свідка ОСОБА_8, які останній надав суду під час кримінального провадження, де свідок зазначав про те, що ОСОБА_4 переходив дорогу на червоний сигнал світлофору. Опосередкованим доказом вини ОСОБА_4 також вважає обвинувальний акт, долучений до матеріалів справи представником відповідача, у якому зазначено, що порушення ОСОБА_3 п. 12.3 ПДР, згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 1052/16 від 23.11.2016, яке знаходиться у причинному зв'язку з подією та наслідками. Як вбачається з акту, ОСОБА_3 була інкримінована ч. 1 ст. 286 КК України у зв'язку з порушенням ним тільки п. 12.3 ПДР. У том випадку, якби він їхав на червоний для водіїв сигнал світлофору, в обвинувальному акті було б зазначено, що він також порушив підпункт 8.7 ПДР, який регулює дорожній рух по світлофору. Отже, позивач їхав на зелений для нього сигнал, а відповідач, відповідно, перетинав проїзну частину дороги на червоний для себе сигнал.

Також в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 звертала увагу на те, що вирок Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2018 є частково недостовірним доказом в розумінні ст. 79 ЦПК України, оскільки в ньому зазначені неправдиві (недійсні) покази свідка ОСОБА_9, що підтверджується диском, який було прослухано. Крім того, в ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 25.09.2018 вказано, що матеріали провадження не містять даних, що ушкодження здоров'я позивача ОСОБА_4 наступило внаслідок лише його умислу або грубої необережності. Таке формулювання вже означає, що вина ОСОБА_4 у ДТП була, проте ДТП сталося не лише через це.

Щодо обґрунтованості розміру завданої школи, зазначала, що реальні збитки в сумі 93730 гр. 50 коп. підтверджуються необхідними документами: відповідними розрахунками, чеками, актом приймання-здачі робіт та видатковою накладною. Що стосується упущеної вигоди у розмірі 9990 гр., суду надано детальний розрахунок такої суми.

Представники відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6, ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, виклали письмово викладену позицію у справі та виступ в судових дебатах (т. 1 а.с. 205-208, т.2 а.с. 78-82). Зазначали, зокрема, що основним та єдиним доказом наявності вини у діях відповідача є постанова Київського районного суду м. Харкова від 16.02.2017 у справі № 640/29/17 щодо закриття провадження щодо нього, яка винесена в порядку письмового провадження, без дослідження доказів та без надання пояснень сторонами. Крім того, у резолютивній частині суддя посилався на протокол про адміністративне правопорушення АП2 №228358 від 21.12.2016, хоча сама подія ДТП відбулася 22.09.2016, тобто протокол був складений через три місяці після дорожньо-транспортної пригоди. Наявність вини в діях ОСОБА_4 не встановлена та не може бути встановленою постановою Київського районного суду м. Харкова від 16.02.2017 про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Вважали, що доказів щодо наявності вини в діях ОСОБА_4 позивачем не надано. Цей факт виключає саму можливість притягнення відповідача до цивільної відповідальності. Вказували також, що позивач сам визнає свою вину у ДТП у своїй позовній заяві. Крім цього, він визнає свою вину в цьому ДТП і в рамках кримінального провадження, що неодноразово стверджували його представники. Аргументи щодо наявності вини в діях ОСОБА_4 ґрунтуються лише на припущеннях позивача та не відповідають дійсності, оскільки відповідача не було притягнуто ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності. Несприятливі наслідки від ДТП настали у ОСОБА_3 через власні винні дії, що полягають у порушенні п. 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди. Позивач у мотивувальній частині своєї заяви посилається на те, що він є фізичною особою-підприємцем. Далі, ОСОБА_3 вказує на зниження своїх доходів внаслідок необхідності в ремонті та неможливості використання свого автомобіля. Такі аргументи позивача вважали надуманими та такими, що не відповідають дійсності. ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів того що його доходи впали саме внаслідок ДТП, а не через будь-які інші обставини. Більш того, ст. 42 Господарського кодексу України встановлює, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність. Отже, зниження прибутку ОСОБА_3 могло відбутися і через інші обставини, не пов'язані з ДТП, а запобігання виникненню таких обставин знаходиться в компетенції саме самого господарюючого суб'єкта, а не третіх осіб. Позивачем не було доведено існування одного з найважливіших складових вини особи - наявність між діями ОСОБА_4 та настанням несприятливих наслідків прямого, безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку. Ним лише вказано на зниження попиту серед населення на його послуги, що ніяким чином не міг спричинити своїми діями саме ОСОБА_4 Позивачем в своїй позовній заяві стверджується, що для здійснення ним підприємницької діяльності йому потрібен автомобіль, а внаслідок ДТП та завданих нею ушкоджень транспортному засобу, він був позбавлений можливості вільно переміщуватися містом для виконання замовлень та інших господарських зобов'язань. Таке твердження ОСОБА_3 вводить суд в оману, оскільки за відомостями Єдиного державного реєстру МВС України, позивач володіє автомобілем TOYOTA HIGHLANDER 2011 року випуску, зареєстрований за ним 20.11.2015. Таким чином, сама по собі ДТП не могла спричинити такий наслідок як порушення звичайних умов в здійснення позивачем господарської діяльності, оскільки в нього була можливість її здійснювати за допомогою іншого автомобілю, яким він володіє. Крім того, факти його відмови від замовлень належним чином не були зафіксовані, доказів існування таких фактів суду не надано, а через це такі твердження є голослівними. Отже, підстави для відшкодування відповідачем упущеної вигоди, на яку вказує позивач, відсутні. Таким чином, вважали, що вина в діях ОСОБА_4 відсутня, оскільки його не було притягнуто до адміністративної або кримінальної відповідальності, позивачем належних та допустимих доказів прямого безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між діями ОСОБА_4 та настанням несприятливих наслідків не надано, розмір матеріальної шкоди належним чином не обґрунтовано.

Також представники відповідача зазначали, що вина позивача у вказаній ДТП встановлена вироком Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2018, який було оскаржено представником позивача в апеляційному порядку лише в частині розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди, із чого слідує, що позивач сам визнав свою винуватість у ДТП. Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Харківської області від 25.09.2018 вказаний вирок залишено без змін. Вироком від 10.04.2018 встановлено, що ОСОБА_3 порушив ПДР, здійснив наїзд на пішохода, який переходив дорогу по пішохідному переходу. Крім того, суд зазначив, що посилання захисника обвинуваченого щодо грубого порушення самим потерпілим норм ПДР до уваги не приймає, оскільки в матеріалах справи відсутні докази і судом не встановлено, що ушкодження здоров'я ОСОБА_4 наступило внаслідок його умислу або грубої необережності. Вироком від 10.04.2018 встановлено показання свідка, який повнив, що 22.09.2016 вдень він, керуючи автомобілем, зупинився на світлофорі по вул. Валентинівській біля фармакадемії на червоний сигнал світлофора. Коли йому включився зелений сигнал світлофора, він намагався почати рух, однак його автомобіль заглух. В той момент він побачив, як чоловік з сивим волоссям в темній куртці нажав на кнопку для включення світлофору для пішоходів, включився зелений сигнал світлофору та чоловік одразу пішов через дорогу. Пішохід йшов зправа наліво (відносно його автомобілю), пройшов півдороги. Він почув удар, і, як він зрозумів, автомобіль, який їхав по зустрічні смузі, здійснив наїзд на пішохода, пішохід впав ближче до осьової смуги. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрала законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (чи бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановою судді Київського районного суду м. Харкова від 16.02.2017 провадження по справі № 640/2917 н/п 3/640/798/17 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП, враховуючи, що подія адміністративного правопорушення відбулася 22.09.2016, та на час розгляду справи минув трьохмісячний строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП (т. 1 а.с. 19).

Згідно мотивувальної частини постанови встановлено, зокрема, що 22.09.2016 об 11.30 год. ОСОБА_4, переходячи дорогу по вул. Валентинівській в районі будинку 4 в м. Харкові на регульованому пішохідному переході на заборонений сигнал світлофору, не впевнився, що це буде безпечним для нього та інших учасників руху, внаслідок чого стався наїзд автомобілем НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 Внаслідок ДТП постраждав ОСОБА_4, автомобіль отримав механічні пошкодження. За вказаним фактом 23.09.2016 було розпочато кримінальне провадження № 1 001018 за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України. у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення вимог п.п. 4.9, 4.14 ПДР України пішоходом ОСОБА_4, а також порушенням п. 12.3. ПДР України водієм ОСОБА_3 25.11.2016 слідчим СУ ГУ НП в Харківській області Ткаченко О.В. винесена постанова про виділення копій матеріалів з досудового розслідування у відношенні ОСОБА_4, для притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Зазначена постанова набрала законної сили. Розглянувши матеріали справи, суддею встановлено, що ОСОБА_4 своїми діями порушив п. 4.9, 4.14 ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП (т. 1 а.с. 19).

Крім того, вироком Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2018 по справі № 640/18905/16-к н/п 1-кп/640/117/18 ОСОБА_3 визнано винуватим за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 (один) рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік. Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_3 обов'язки: періодично з'являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Застосовано до ОСОБА_3 положення п. «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнено його від відбування основного та додаткового покарань, призначених цим вироком. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ПрАТ СК «Граве Україна», ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Граве Україна» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 46176 грн. 30 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати, пов'язані з посиленим харчуванням, у сумі 1689 грн. 15 коп., витрати, пов'язані з лікуванням, у розмірі 300 грн. 00 коп., моральну шкоду, завдану злочином, у розмірі 40000 грн. Сплачені обвинуваченим ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10000 грн. потерпілому ОСОБА_4 зараховано в суму відшкодування шкоди. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Держави процесуальні витрати за експерті послуги 2111 грн. 04 коп. (1055,52 + 1055,52) (т.1 а.с. 248-256).

В мотивувальній частині вироку судом встановлено, що 22.09.2016 року приблизно об 11:35 год., ОСОБА_3 керував технічно справним автомобілем, який належить ОСОБА_12, та рухався по вул. Валентинівській м. Харкова, зі сторони вул.Ак. Павлова 8 в напрямку вул. Барабашова, зі швидкістю 55-58 км/год. Під час руху по вказаній вулиці, в районі буд. 7 ОСОБА_3 грубо порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4, який перетинав проїжджу частину зліва направо відносно його руху (т.1 а.с. 248-256).

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області від 25.09.2018 апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_3 та представника потерпілого ОСОБА_6 залишено без задоволення; вирок Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2018 у відношенні ОСОБА_3 залишено без змін.

В мотивувальній частині вказаної ухвали колегія суддів зазначила, що під час розгляду зазначеного кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_3 вину визнав, у вчиненому щиро розкаявся. В той же час, матеріали провадження не містять даних, що ушкодження здоров'я позивача ОСОБА_4 наступило внаслідок лише його умислу або грубої необережності потерпілого (т. 2 а.с. 47-51).

Таким чином, постановою Київського районного суду м. Харкова від 16.02.2017 справі № 640/2917 н/п 3/640/798/17, яка набрала законної сили, та не була оскаржена ОСОБА_4 в апеляційному порядку, судом встановлено порушення пішоходом ОСОБА_4 п.п. 4.9, 4.14 ПДР України, що також стало причиною вказаної дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 22.09.2016 за його участю та участю водія ОСОБА_3 Також вироком Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2018 по справі № 640/18905/16-к н/п 1-кп/640/117/18 ОСОБА_3 визнано винуватим у вказаній дорожньо-транспортній пригоді.

Вказані обставини не потребують доказування при розгляді даної цивільної справи у відповідності до положень ст. 82 ЦПК України. За встановлених обставин, доводи представників відповідача щодо неможливості встановлення вини в діях ОСОБА_4 постановою Київського районного суду м. Харкова від 16.02.2017 є безпідставними. Крім тог, щодо доводів представника позивача в частині незгоди з показаннями свідка ОСОБА_9, викладеними увироку Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2018, до компетенції судді не належить перегляд змісту вироку при розгляді цивільної справи та зібраних в іншій справі доказів.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованою суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. …У разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За правилами ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, положення ст. 1188 ЦК України визначають правила відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Як встановлено судом, шкода, яку просить позивач відшкодувати, завдана внаслідок порушення п. 12.3 ПДР України водієм ОСОБА_3 та порушень п.п. 4.9, 4.14 ПДР Українипішоходом ОСОБА_4

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

З вищевикладеного вбачається, що в результаті порушення відповідачем правил дорожнього руху, позивачу була спричинена майнова шкода. Між діями відповідача і шкодою, яка була спричинена позивачу, є причинний зв'язок.

Згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 22.09.2016, 22.09.2016 з 13.50 год. до 14.20 год. за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 7, проведено огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, в ході якого оглянуто автомобіль «Nissan Leaf», сірого кольору, р.н. НОМЕР_3, на якому зафіксовано наступні пошкодження: деформація передньої частини справа, розбито передній правий блок фари, розбито лобове скло більше справа. Вказаний протокол підписано в тому числі водієм ОСОБА_3, заяви та зауваження осіб, в тому числі водія, який брав участь в огляді, з питань огляду, складення огляду протоколу та схеми, а також не справності транспортного засобу не надходило (а.с. 91-96).

Згідно рахунку на оплату № від 10.11.2016, видаткової накладної № від 10.11.2016 та товарного чеку №1 від 10.11.2016, ОСОБА_3 на адресу ФОП ОСОБА_13 було сплачено 83268,00 грн. за купівлю семи найменувань частин деталей для автомобілю, а саме: напрямної бамперу, капоту, петлі капоту, петлі капоту, скла лобового, фари П, фари повоторника П (т. 1 а.с. 22, 23, 61).

Згідно рахунку на оплату №25 від 12.02.2017, акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №01/02 від 12.02.2017 та чеку №25 від 12.02.2017, ОСОБА_3 на адресу ФОП ОСОБА_14 було сплачено 10462,50 грн. за виконання робіт по ремонту автомобілю, а саме: бампер передній -з/в, р/з; ремонт; підготовка до фарбування; фарбування; полірування; напрямна бампера П/П - заміна; фара П/П - заміна; регулювання кутів світу фар; герметизація швів капоту; петлі капота - заміна; підготовка; фарбування; скло лобове - заміна; крило П/П -з/в, р/з; ремонт; підготовка; фарбування; полірування (т. 1 а.с. 59, 60, 83).

Як вбачається з рахунків на оплату, вони містять деталізовану інформацію щодо придбаних деталей та дій, вчинюваних з метою ремонту автомобіля.

Перелік пошкоджень транспортного засобу у повному обсязі співпадає з переліком, зазначеним у протоколі, який був складений одразу після ДТП, а також у висновку експерта № 893/16 від 23.11.2016. Факт спричинення цих пошкоджень саме в результаті ДТП також не заперечувався представниками відповідача в судовому засіданні.

Таким чином, загальна сума коштів, яку позивач сплатив у зв'язку із необхідністю полагодження автомобілю, становить 93730 грн. 50 коп.

Враховуючи викладене та обставини справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди у розмірі 93730 грн. 50 коп. підлягають частковому задоволенню.

Суд зазначає, що матеріальна шкода визначається в частці відповідно до ступеня провини відповідача у вказаній дорожньо-транспортній пригоді як 10% (десять відсотків), оскільки він, будучи пішоходом, у відповідності до п. 1.10 ПДР, є учасником дорожнього руху, та згідно п. 1.3. ПДР, як учасник дорожнього руху зобов'язаний знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливим.

Водночас, позивач ОСОБА_3 керував джерелом підвищеної небезпеки (автомобілем), порушення ОСОБА_3 п. 12.3 ПДР, які знаходяться в причинному зв'язку з подією та наслідками, виразилися в тому, що він, керуючи технічно справним транспортним засобом, при виникненні небезпеки у вигляді пішохода ОСОБА_4, який перетинав проїжджу частину та якого він об'єктивно міг виявити, несвоєчасно вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу і скоїв на нього наїзд, що спричинило ОСОБА_4 середньої тяжкості тілесне ушкодження, внаслідок ДТП ОСОБА_4 отримав 2 групу інвалідності, що встановлено вказаним вище вироком Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2018.

Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача на користь ОСОБА_3 на відшкодування майнової шкоди 9373 гр. 05 коп. (дев'ять тисяч триста сімдесят три гривень 05 копійок), в частці відповідно до ступеня провини відповідача у вказаній дорожньо-транспортній пригоді як 10% (десять відсотків).

З цих же підстав, суд приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення вказаних позовних вимог про стягнення майнової шкоди в іншій частині.

Крім того, суд приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди у розмірі 9990 грн. 00 коп., виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

Дійсно, позивач надав суду дані, що він з 14.12.2005 є фізичною особою-підприємцем, платником єдиного податку, основними видами його економічної діяльності є: організування конгресів і торговельних виставок, діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, функціонування атракціонів і тематичних парків, інші види видавничої діяльності, діяльність посередників у торгівлі текстильними виробами, одягом, хутром, взуттям і шкіряними виробами, допоміжне обслуговування наземного транспорту (т.1 а.с. 64-67). Позивачем також надано податкові декларації 2015, 2016 р. (т.1 а.с. 68-82) та наведено в позові порівняльний розрахунок прибутку, з урахуванням спаду його підприємницької діяльності на 35 %, та, як вже зазначалося вище, позивач вважає, що зниження квартального доходу на суму 9990 грн. стало наслідком пошкодження його автомобіля у вказаній ДТП.

Однак, позивачем не надано доказів щодо на підтвердження його відмови від замовлень та їх кількості. Більш того, в ході розгляду справи з наданих представниками відповідача даних слідує, що за позивачем з 20.11.2015 зареєстровано транспортний засіб TOYOTA HIGHLANDER 2011 року випуску (т.1 а.с. 209, 228).

Доводи позивача що у зв'язку з пошкодження у ДТП транспортного засобу Nissan Leaf, р.н. НОМЕР_3 завдали матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди суд вважає недоведеними.

Доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене та виходячи із обставин, встановлених судом, приходить до висновку щодо недоведеності позивачем реального завдання йому збитків відповідачем у вигляді упущеної вигоди у заявленій до стягнення сумі.

Розподіл судових витрат між сторонами повинен відбуватися у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Таке, згідно ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено з матеріалів справи, до позовної заяви позивач залучив копію посвідчення громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження (категорія 2). Згідно вказаної ксерокопії, пред'явник посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом УРСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» (т.1 а.с . 9). Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Крім того, згідно вироку Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2018, ОСОБА_4 в результаті ДТП отримав 2 групу інвалідності (т.1 а.с. 256). Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

Отже, судовий збір в даному випадку компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на відшкодування майнової шкоди 9373 гр. 05 коп. (дев'ять тисяч триста сімдесят три гривень 05 копійок).

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України (в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто до або через Київський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2018.

Позивач: ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, адреса: 61202, АДРЕСА_1).

Відповідач: ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_2, адреса: 61115, АДРЕСА_2).

Суддя С.О. Муратова