Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/11860/14-ц

провадження № 61-13241св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року в складі судді Новак А. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року в складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО»), третя особа - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), про стягнення суми страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами 08 серпня 2012 року укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, за умовами якого було застраховано автомобіль позивача KIA Sorento. 12 листопада 2012 року відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля Kia Sorento під керуванням ОСОБА_1 та автомобілів Daewoo Nexia, FawTJ7101A. Внаслідок ДТП автомобіль Kia Sorento зазнав механічних пошкоджень. Позивач звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте у виплаті безпідставно відмовлено. Оскільки відповідач прострочив виплату страхового відшкодування, тому зобов'язаний сплатити пеню.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» 172 869,06 грн страхового відшкодування та 20 467,70 грн пені.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 193 336,76 грн. Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО»на користь ОСОБА_1 1 933,37 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відмова ПрАТ «СК «ВУСО» у виплаті ОСОБА_1 страхового відшкодування є такою, що суперечить умовам укладеного між ними договору добровільного страхування наземного транспорту. З відповідача на корить позивача підлягає стягненню сума страхового відшкодування на підставі висновку експерта від 03 вересня 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено та викладено резолютивну частину рішення в частині стягнення страхового відшкодування в наступній редакції. Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 193 336,76 грн шляхом перерахування зазначених коштів в безготівковому порядку на рахунок в ПАТ «Альфа-Банк» з метою погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором від 04 серпня 2008 року, зазначивши призначення платежу: «страхове відшкодування для зарахування на п/р 5701, ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1, кредитний договір № 490083006 від 04.08.2008 року; а/м Кіа Sorento, р/н НОМЕР_2. Для погашення кредиту». У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вигодонабувачем за договором добровільного страхування є ПАТ «Альфа-Банк», оскільки транспортний засіб придбаний за рахунок кредиту. Відповідно до листа від 07 жовтня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» не заперечувало проти направлення суми страхової виплати на користь страхувальника ОСОБА_1 з метою погашення заборгованості за кредитним договором.

У решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «СК «ВУСО», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами укладеного між сторонами договору добровільного страхування передбачено, що страхове відшкодування не виплачується позивачу в разі порушення страхувальником пунктів 10.1, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР). Зібраними у справі доказами підтверджено порушення ОСОБА_1 пункту 10.1 ПДР, отже відсутні підстави для виплати страхового відшкодування. Разом з тим, в справі наявні два експертних висновки, які суперечать один одному, тому відповідачем заявлено клопотання про призначення повторної експертизи, у задоволенні якого суд безпідставно відмовив. Висновок експерта, який покладено в основу оскаржуваних судових рішень, суперечить іншим доказам у справі. Крім того, суди стягнули з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 суму завданого збитку, яка суперечить умовам укладеного між сторонами договору. Між сторонами виникли договірні відносини, тому сума страхового відшкодування повинна бути обрахована відповідно до умов вказаного договору.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

19 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що між сторонами 08 серпня 2012 року укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, за умовами якого було застраховано автомобіль позивача KIA Sorento.

Власником автомобіля Кіа Sorento є ОСОБА_1

12 листопада 2012 року відбулася ДТП за участю автомобіля Kia Sorento, яким керував ОСОБА_1 та автомобілів Daewoo Nexia, Faw TJ7101A.

Відповідно до постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2012 року ОСОБА_1 був визнаний винним у порушені вимог пунктів 2.36, 16.5 ПДР та притягнутий до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП з накладенням стягнення у виді штрафу.

Внаслідок ДТП автомобіль Kia Sorento зазнав механічних пошкоджень.

Позивач звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте у виплаті відмовлено.

Підставами відмови ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування було посилання на ту обставину, що він порушив пункти 2.3б, 10.1, 16.5 ПДР, що відповідно до пункту 13.2.15 договору є застереженням і у разі допущення водієм такого порушення ДТП не є страховим випадком.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

У частині першій статті 26 Закону України «Про страхування» наведено підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про страхування» умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.

Встановлено, що відповідно до умов укладеного між сторонами добровільного страхування наземного транспорту не є страховим випадком ДТП, яка сталася з вини страхувальника внаслідок порушення ним (водієм) пунктів 10.1, 12.1, 13.1 ПДР (пункт 13.2.15 цього договору).

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2012 року встановлено, що ДТП відбулася внаслідок порушення ОСОБА_1 пунктів 2.3б, 16.5 ПДР. ОСОБА_1 вину визнав у судовому засіданні.

Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (частина четверта статті 61 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Відповідно до довідки відділу Державної автомобільної інспекції Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про дорожньо-транспортну пригоду від 10 грудня 2012 року ДТП сталася внаслідок порушення ОСОБА_1 пунктів2.3б, 16.5 ПДР.

Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 19 листопада 2012 року встановлено, що в діях водія ОСОБА_1 вбачається порушення вимог пунктів 2.3б та 16.5 ПДР.

Відповідно до експертного висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Експерт Асістанс» від 07 лютого 2013 року, який подано відповідачем до суду на заперечення заявлених вимог, дії водія Kia Sorento ОСОБА_1, які не відповідають вимогам пункту 10.1, 16.5 ПДР, знаходяться у причинному зв'язку з ДТП.

За змістом положень статей 143, 144 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі, і експертиза призначається ухвалою суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 грудня 2014 року призначено комплексну авто технічно-товарознавчу експертизу.

Згідно з висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в міста Києві від 03 вересня 2015 року в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед ДТП, в діях водія автомобіля Kia Sorento ОСОБА_1, з технічної точки зору, експертом не вбачається невідповідностей вимогам пункту 10.1 ПДР. Матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля Kia Sorento, становить 172 869,06 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій, суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до пунктами 1-3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов'язаний ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування; протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у діях позивача порушення пункту 10.1 ПДР, що відповідно до пункту 13.2.15 договору є застереженням і у разі допущення водієм такого порушення ДТП не є страховим випадком.

При цьому судами вірно взято до уваги висновок експерта від 03 вересня 2015 року, оскільки він узгоджуються з іншими доказами у справі.

Крім того, відповідач не надав доказів на спростування розміру заявленої позивачу майнової шкоди, яка визначена експертним висновком, розрахунку завданої позивачу шкоди до суду першої інстанції не подав.

В той же час, ПрАТ «СК «ВУСО», як страховиком, не виконано належним чином зобов'язання за договором, не проведено виплату страхового відшкодування при настанні страхового випадку.

Ураховуючи, що страхова компанія належним чином не виконала свого зобов'язання за договором, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО»страхового відшкодування.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається статтею 610 ЦК України.

Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

У пункті 9.1 договору страхування сторони погодили, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені у розмірі 0,01 % від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожен календарний день прострочки виплати.

Отже, у справі, яка переглядається, суди дійшли правильного висновку про стягнення зі страхової компанії пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в межах заявлених позовних вимог.

Разом з тим апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що вигодонабувачем за договором добровільного страхування є ПАТ «Альфа-Банк», оскільки автомобіль придбаний за кредитні кошти.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що зібраними у справі доказами підтверджено порушення ОСОБА_1 пункту 10.1 ПДР, отже відсутні підстави для виплати страхового відшкодування, оскільки у постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, довідці відділу Державної автомобільної інспекції Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про дорожньо-транспортну пригоду, постанові про відмову в порушенні кримінальної справи, на які посилався відповідач, відсутні відомості про порушення позивачем пункту 10.1 ПДР.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо безпідставної відмови у проведенні повторної експертизи, оскільки судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, а висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 03 вересня 2015 року узгоджується із зібраними у справі доказами.

Доводи касаційної скарги, що судом невірно обраховано розмір завданої позивачу майнової шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки розмір такої шкоди підтверджено експертним висновком, який судом визначено як належний та допустимий доказ, а відповідач не подав до суду першої інстанції власного розрахунку страхового відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року в незміненій частиніта рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська