Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 297/1025/16-ц

провадження № 61-14733св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 вересня 2016 року в складі судді Фейір О. О. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Кожух О. А., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 13 лютого 2012 року між сторонами укладено договір фінансового лізину, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав у платне користування автомобіль Shanghai Maple та зобов'язався щомісячно сплачувати належні за договором платежі. Відповідач порушив свої зобов'язання за договором, тому станом на 31 березня 2016 року виник борг перед банком у розмірі 19 533,03 грн, у тому числі: по залишку вартості предмета лізингу - 15 963,31 грн, за винагородою за користування предметом лізингу - 2 128,59, грн, за винагородою за проведення моніторингу предмета лізингу - 724,35 грн, пеня - 716,78 грн.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором фінансового лізингу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що умови укладеного між сторонами договору є несправедливими та обтяжливими для споживача, обмежують його права, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін договору, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору. Договір фінансового лізингу, який укладений із фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, не був посвідчений нотаріально, тому цей правочин є нікчемним. Отже вказаний договір не породжує відповідних правових наслідків, тому відповідач зобов'язаний повернути позивачу всі сплачені за договором кошти, а саме 152 142,70 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 13 лютого 2012 року; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 152 142,70 грн фактично сплачених лізингових платежів.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 вересня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 13 лютого 2012 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 суму фактично сплачених лізингових платежів у розмірі 152 142,70 грн. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 2 072,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні договору фінансового лізингу не були дотримані вимоги законодавства щодо нотаріального посвідчення такого договору, цей правочин містить несправедливі умови, тому його необхідно визнати недійсним. З ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають до стягнення на користь ОСОБА_4 фактично сплачені лізингові платежі.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог частково. Встановлено нікчемність укладеного 13 лютого 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_4 договору фінансового лізингу. У задоволенні решти вимог ОСОБА_4 відмовлено. Рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без змін. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави 1 157,52 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 673,57 грн судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, оскільки договір фінансового лізингу не був посвідчений нотаріально, то він є нікчемним у силу імперативних вимог закону. Вирішення питання про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 152 142,70 грн без урахування обставин, пов'язаних із реальними розрахунками за договором (з'ясування розмірів, характеру платежів, заборгованості тощо), з поверненням одержаного в лізинг майна лізингодавцю не є можливим.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених зустрічних позовних вимог та відмови у задоволенні первісного позову, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 добровільно уклав договір фінансового лізингу, отримав автомобіль Shanghai Maple, тому зобов'язаний був виконувати його умови. Оскільки ОСОБА_4 порушив свої зобов'язання за договором, то станом на 31 березня 2016 року виник борг перед банком у розмірі 19 533,03 грн. Чинним законодавством не передбачено застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди). Нормами законодавства не передбачено умови для обов'язкової нотаріальної форми договору фінансового лізингу.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

27 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 13 лютого 2012 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав у платне користування автомобіль Shanghai Maple та зобов'язався щомісячно сплачувати належні за договором платежі.

Договір фінансового лізингу від 13 лютого 2012 року не був нотаріально посвідчений.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю?продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 ЦК України та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з результатів аналізу норм законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу від 13 лютого 2012 року є змішаним договором лізингу і договором оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що договір фінансового лізингу не був посвідчений нотаріально, тому він є нікчемним у силу імперативних вимог закону. Оскільки спірний договір є нікчемним, тому відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за цим правочином.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку, що розрахунки за нікчемним договором не є предметом цього спору.

Доводи касаційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються лише Законом України «Про фінансовий лізинг», є помилковими, оскільки за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу.

Доводи касаційної скарги про те, що чинним законодавством не передбачено умови для обов'язкової нотаріальної форми договору фінансового лізингу, а сторонами дотримано вимоги статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» щодо укладення договору лізингу у письмовій формі, й суд не дослідив правової природи договору фінансового лізингу, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень та наявними у справі доказами. При цьому суди достатньо повно установили обставини справи, які мають значення для вирішення спору, правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду (в частині вирішення первісного позову та задоволених позовних вимог ОСОБА_4.) - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 вересня 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк