Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 761/7423/14-ц

провадження № 61-1250 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від

6 грудня 2017 року у складі суддів: Стрижеуса А. М., Кулікової С. В., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (далі - КП «ЦОС Шевченківського району») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , користується житлово-комунальними послугами, однак не здійснює їх оплату у повному обсязі, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка за період з

1 квітня 2007 року по 1 жовтня 2013 року становить 37 070 грн 63 коп. та складається з: 25 682 грн 81 коп. - основний борг; 8 446 грн 89 коп. - інфляційні втрати; 2 940 грн 93 коп. - три проценти річних.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги, КП «ЦОС Шевченківського району» з посиланням на наявність спору про право та відсутність укладеного між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг, що стало підставою для звернення до суду з зазначеними вимогами в порядку позовного провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог КП «ЦОС Шевченківського району» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, а тому відсутність укладеного між КП «ЦОС Шевченківського району» та

ОСОБА_1 договору про надання житлово-комунальних послуг, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на рахунок комунального підприємства «Головний інформаційний обчислювальний центр» (далі - КП ГІОЦ) заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 10 904 грн 88 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ЦОС Шевченківського району» інфляційні втрати у сумі 1 786 грн 99 коп., три проценти річних у сумі 1 891 грн

31 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Отримання ОСОБА_1 житлово-комунальних послуг, та наявність у нього заборгованості підтверджується матеріалами справи, зокрема розрахунком заборгованості та частковою оплатою відповідачем таких послуг за серпень-вересень 2013 року. Ураховуючи, що позивач у грудні 2013 року звертався до суду з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги, відбулося переривання строку позовної давності.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував пропуск заявником строку на апеляційне оскарження без поважних причин, порушив строк розгляду справи в суді апеляційної інстанції, вийшов за межі позовних вимог та неправильно застосував строк позовної давності. Крім того суд не встановив, коли позивач звертався із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, не урахував здійснені відповідачем платежі за житлово-комунальні послуги у період з червня по грудень 2013 року, та безпідставно стягнув заборгованість на рахунок особи, яка не приймала участь у розгляді справи. Також суд не надав правової оцінки відсутності між сторонами договірних відносин, та не урахував причини несплати ним зазначених послуг (не відшкодування заподіяної йому шкоди внаслідок залиття квартири з вини позивача, та надання ним неякісних послуг).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а тому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника також покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15.

Відповідно до Статуту КП «ЦОС Шевченківського району» та наявних у матеріалах справи договорів між Комунальним підприємством «Керуюча дирекція» Шевченківської районної у м. Києві ради (балансоутримувач будинку) та підприємствами, які надають житлово-комунальні послуги, КП «ЦОС Шевченківського району» є виконавцем комунальних послуг у Шевченківському районі м. Києва, здійснює облік і збір платежів за такі послуги, надані у будинку АДРЕСА_1 .

Ураховуючи, що відповідач є власником квартири

АДРЕСА_1 та користується житлово-комунальними послугами, законним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про наявність у нього обов`язку здійснювати оплату наданих йому житлово-комунальних послуг, а тому відсутність укладеного між ОСОБА_1 та

КП «ЦОС Шевченківського району» договору про надання житлово-комунальних послуг, не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги про не урахування судами надання позивачем неякісних житлово-комунальних послуг та не відшкодованої шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири з вини позивача, є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження надання послуг неналежної якості, та установленої судовим рішенням вини позивача у залитті квартири ОСОБА_1 у 2004 році, відповідач не надав.

Посилання в касаційній скарзі на неправомірне стягнення судом заборгованості за житлово-комунальні послуги на рахунок КП ГІОЦ (комунальне підприємство «Головний інформаційний обчислювальний центр») є безпідставним, оскільки

КП ГІОЦ здійснює надання інформаційно-обчислювальних послуг для підприємств, установ та організацій житлово-комунальної сфери, не є розпорядником отриманих коштів з оплати житлово-комунальних послуг, а лише розподіляє їх між виконавцями та виробниками таких послуг.

Твердження ОСОБА_1 про не урахування судом апеляційної інстанції пропущеного позивачем без поважних причин строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Зокрема, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року скасовано ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2016 року про відмову у відкритті апеляційного провадження з посиланням на те, що саме з вини суду першої інстанції позивач був позбавлений можливості своєчасно подати апеляційну скаргу.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 у суді першої інстанції подав заяву про застосування строків позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Крім того, строк позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Подання виконавцем послуг заяви про видачу судового наказу, як особливої форми судового рішення, перериває перебіг позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року (справа № 761/33850/13-ц) відмовлено у прийнятті заяви КП «ЦОС Шевченківського району» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги, поданої до суду 10 грудня 2013 року, з підстав наявності спору про право, та відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь КП «ЦОС Шевченківського району» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 1 грудня 2010 року по 1 грудня 2013 року, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що у зв`язку з подання заяви КП «ЦОС Шевченківського району» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги, відбулось переривання строку позовної давності, а тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість за період з 1 грудня 2010 року по 1 грудня 2013 року.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, є безпідставним з огляду на таке.

В позовній заяві КП «ЦОС Шевченківського району» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 25 682 грн 81 коп., інфляційні втрати у розмірі 8 446 грн 89 коп. та три проценти річних у розмірі 2 940 грн 93 коп., які згідно доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості нараховані за період з 1 квітня 2007 року по 1 грудня 2013 року, а тому зазначений у позовній заяві кінцевий період нарахування заборгованості - по 1.10.2013 р., свідчить лише про допущену описку у назві місяця яким закінчується такий період, а не про вихід суду апеляційної інстанції за межі позовних вимог.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 212 ЦПК України (у редакції, що була чинною на момент розгляду справи у судах попередніх інстанцій) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В порушення зазначеної норми процесуального закону, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на надані ОСОБА_1 квитанції про оплату житлово-комунальних послуг за період з червня по грудень 2013 року, не перевірив у зв`язку з цим правильності розрахунку заборгованості, наданого позивачем з урахуванням нарахованих інфляційних втрат та трьох процентів річних на прострочену суму грошового зобов`язання, тобто не встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Не встановлення попередніми судами фактичних обставин у даній справі, унеможливлює прийняття судом касаційної інстанції остаточного рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 6 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик