Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/12732/15-ц

провадження № 61-4778св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року у складі судді Ладиченко С. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Соколової В. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 вересня 2010 року між сторонами був укладений кредитний договір № 005-28537-230910, згідно з умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 30 тис. грн шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії (на день укладення договору ліміт встановлений у розмірі 10 тис. грн) зі сплатою відсотків, визначених Тарифами на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Класичний 2010» (далі - Тарифи). Строк дії договору - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань сума кредитної заборгованості станом на 18 червня 2015 року складає 39 911 грн 05 коп., із яких: 18 373 грн 27 коп. - тіло кредиту, 6 992 грн 32 коп. - прострочене тіло кредиту, 14 545 грн 46 коп. - заборгованість за відсотками, 0 грн - комісія.

Оскільки позичальник добровільно не сплатив указані кошти, банк просив суд стягнути з нього вищезазначену суму заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року, позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 39 911 грн 05 коп., яка складається з: 18 373 грн 27 коп. - тіла кредиту, 6 992 грн 32 коп. - простроченого тіла кредиту, 14 545 грн 46 коп. - відсотків за користування кредитом, 0 грн - комісії. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди мотивували рішення тим, що позичальник належним чином не виконував зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій його представник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк».

Вважає рішення судів незаконними, оскільки банк не надав належного розрахунку кредитної заборгованості. Суди не встановили строку дії договору чи кредитної картки, розміру відсотків за користування кредитом, дати здійснення останнього платежу. Крім того, апеляційний суд не врахував його заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року дану справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

23 вересня 2010 року ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 уклали договір № 005-28537-230910 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки (далі - договір), згідно з пунктом 1.3 якого банк надав держателю ОСОБА_3 кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії у загальному розмірі 30 тис. грн та на день укладання цього договору встановив ліміт на рахунку в сумі 10 тис. грн.

Кредитування рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом 364 календарних днів. Кожна наступна кредитна лінія надається після спливу строку надання попередньої, на умовах погоджених сторонами у цьому договорі, та не потребує підписання додаткових угод (пункт 1.5 договору). Договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань за ним (пункт 5.2 договору).

Відповідно до пункту 2.3 договору держатель сплачує банку відсотки за користування кредитною лінією та/або овердрафтом за ставками, які визначені в Тарифах.

Тарифи на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Класичний 2010» містять такі відсоткові ставки: 0,0001 % річних за користування кредитною лінією (у день поповнення карткового рахунку), 3 % річних на позитивний залишок (в останній робочий день місяця), 48 % річних за недозволений овердрафт (у день поповнення карткового рахунку).

У пункті 3.6 договору встановлено обов'язок держателя картки щомісяця в строки, визначені правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу, складові якого зазначаються у Тарифах.

Підставою для звернення до суду з цим позовом стала наявність кредитної заборгованості в сумі 39 911 грн 05 коп. (складається із: 18 373 грн 27 коп. - тіло кредиту, 6 992 грн 32 коп. - прострочене тіло кредиту, 14 545 грн 46 коп. - заборгованість за відсотками, 0 грн - комісія), яку відповідач відмовився добровільно сплачувати.

Стягуючи кредитну заборгованість, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, застосувавши положення статей 526, 1054, 1055 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), виходив із доведеності факту порушення позичальником умов договору кредиту та існування непогашеного боргу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (стаття 309 ЦПК України у відповідній редакції).

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, зокрема, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню (частина друга статті 309 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, про що свідчить наявність листа-повернення з копією ухвали про відкриття провадження та призначення справи до розгляду від 18 серпня 2015 року (за закінченням терміну зберігання).

29 жовтня 2015 року Голосіївський районний суд міста Києва ухвалив заочне рішення про задоволення позову у даній справі, яке відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

У клопотанні, поданому до апеляційного суду, від 13 грудня 2017 року представник ОСОБА_3 просив застосувати наслідки спливу позовної давності, мотивуючи таку вимогу тим, що останній платіж за кредитом був ним здійснений у січні 2011 року, а банк звернувся до суду лише у серпні 2015 року, тобто з пропуском позовної давності.

Однак суд апеляційної інстанції безпідставно не розглянув указане клопотання відповідача.

Той факт, що ОСОБА_3, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом його заяви про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18.

Крім того, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 530 ЦК України містить положення щодо визначення строку (терміну виконання) зобов'язання.

Згідно з частиною першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 1.2 договору банк надав держателю у користування картку платіжної системи Visa International.

Погоджуючись із рішенням районного суду про стягнення кредитної заборгованості, апеляційний суд не врахував, що позивач на підтвердження своїх вимог не надав даних щодо номера карткового рахунку, який рахується за відповідачем; не вказав строк дії виданої позивачем картки, даних щодо перевипуску картки на новий термін дії.

Крім того, суд апеляційної інстанції не дослідив, у які строки повинен погашатись кредит, розміри чергових платежів, факт наявності чи відсутності графіку погашення кредиту та належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо необгрунтованості наданого банком розрахунку заборгованості з огляду на неможливість визначення правильності обчислення відсотків за користування кредитом, зокрема, їх розміру.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки апеляційним судом були допущені вищезазначені порушення норм права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому ухвала Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун В. І. Крат