ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 523/13483/15-ц

провадження № 61-14607св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Комлевою О. С., Журавльовим О. Г., Кравцем Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, уточненим у грудні 2016 року, до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном і зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначив, що він і відповідач є користувачами суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_1, НОМЕР_2 і НОМЕР_1 відповідно у м. Одесі. У 2014 році ОСОБА_2 уздовж земельної ділянки загального користування самовільно спорудив паркан з металевої сітки і каменя-ракушняка, чим унеможливив проїзд спеціальної машини до належної йому вбиральні з метою її очищення.

Оскільки забезпечення під`їзду спеціальної машини до вбиральні є необхідним для її нормального використання, ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути йому перешкоди у проїзді на транспортному засобі до вбиральні, позначеної на технічному плані літерою Е, з метою її очищення, шляхом знесення зведеного уздовж його ділянки паркану, а також просив встановити земельний сервітут на ділянці по АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідача не перешкоджати проїзду транспорту через цю земельну ділянку, визначивши межі проїзду наступним чином:

- з відступом 6,28 м від точки А уздовж існуючої вуличної огорожі відрізок довжиною 4,85 кв.м;

- поворот наліво по напрямку до вбиральні, позначеної літерою Е (до примикання до зовнішньої стіни), відрізок довжиною 12,83 м;

- поворот наліво уздовж зовнішньої стіни вбиральні, орієнтованої на земельну ділянку за номером НОМЕР_1, відрізок довжиною 4,06 м;

- поворот наліво до примикання до точки, розташованої з відступом 6,28 м від точки А, відрізок довжиною 19,3 м.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 1 лютого 2017 року, ухваленим у складі судді Шепітка І. Г., позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у проїзді транспортного засобу до вбиральні під літерою Е з метою її очищення, яка належить ОСОБА_1 і розташована на земельній ділянці по АДРЕСА_1, НОМЕР_2 у м. Одесі , шляхом знесення паркану з металевої сітки та каміння-ракушняка уздовж ділянки по АДРЕСА_1 .

Встановлено земельний сервітут на вказаній земельній ділянці, відповідно до якого зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати проїзду транспортного засобу до вбиральні під літерою Е з метою її очищення, яка належить ОСОБА_1 і розташована на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , через частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , межі якої проходять наступним чином:

- з відступом 6,28 м від точки А уздовж існуючої вуличної огорожі відрізок довжиною 4,85 кв.м;

- поворот наліво по напрямку до вбиральні, позначеної літерою Е (до примикання до зовнішньої стіни), відрізок довжиною 12,83 м;

- поворот наліво уздовж зовнішньої стіни вбиральні, орієнтованої на земельну ділянку за номером НОМЕР_1, відрізок довжиною 4,06 м;

- поворот наліво до примикання до точки, розташованої з відступом 6,28 м від точки А, відрізок довжиною 19,3 м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що без встановлення сервітуту у виді проїзду суміжною земельною ділянкою ОСОБА_1 позбавлений можливості використовувати належну йому вбиральню, тому необхідно визначити межі частини земельної ділянки ОСОБА_2 , якою здійснюватиметься проїзд до вбиральні для її очищення, а також зобов`язати відповідача знести паркан, який перешкоджає проїзду.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2017 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 1 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не довів наявність у нього і у відповідача статусів власників чи користувачів земельних ділянок по АДРЕСА_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_1 у м. Одесі, а дійсний власник земельних ділянок - Одеська міська рада - до участі у справі не залучена.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив рішення апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2017 року скасувати і залишити в силі заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 1 лютого 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що до нього перейшло право користування земельною ділянкою по вул . Республіканській , НОМЕР_2 у м. Одесі одночасно з купівлею 2/3 часток розташованого на ній будинку із господарськими спорудами.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_2 користується суміжною земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , проживає та зареєстрований у збудованому на ній будинку і ці обставини не оспорює, тому, на думку заявника, немає підстав стверджувати про недоведеність наявності у відповідача статусу землекористувача.

Вказує, що суд апеляційної інстанції фактично не вирішив справу і не надав оцінки доводами сторін по суті, обмежившись лише посиланням на недоведеність їх права користування земельними ділянками.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що земельна ділянка, щодо якої просить встановити сервітут позивач, знаходиться у власності Одеської міської ради, тому він є неналежним відповідачем у справі. Вказує, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 під спірним парканом відноситься до охоронної зони, так як над нею проходить лінія електропередач, тому на цій ділянці не дозволено здійснювати будівельні роботи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 8 жовтня 2011 року належить 2/3 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарських споруд по АДРЕСА_2 . Вказаний будинок із надвірними спорудами розташовані на земельній ділянці площею 545 кв.м.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи земельна ділянка, яка фактично перебуває у користуванні ОСОБА_1 , має площу 553 кв.м.

З акта Комунального підприємства «ЖКС «Пересипський» від 28 липня 2014 року апеляційний суд встановив, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 , на якій розташований належний позивачу будинок, межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 з розташованим на ній будинком, у якому мешкає і зареєстрований ОСОБА_2 .

Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 16 січня 2016 року у Книгах реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі відсутні записи про видачу державних актів на право власності чи на право користування земельним ділянками по АДРЕСА_1 .

Рішення про передачу вказаних земельних ділянок у приватну власність (оренду) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Одеська міська рада не приймала; відомості щодо реєстрації інвентарної справи на будинок по АДРЕСА_1 у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» відсутні.

З рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 3 вересня 2014 року апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 звертався ОСОБА_2 з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. У задоволенні цього позову суд відмовив у зв`язку з недоведенням ОСОБА_1 факту порушення меж його земельної ділянки ОСОБА_2 , який проживає у будинку по АДРЕСА_1 . Документи, які б підтверджували право власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок, суду не надавалися; зі слів відповідача суд встановив, що житловий будинок в експлуатацію не зданий.

Поняття, зміст та підстави встановлення і припинення земельного сервітуту визначені главою 32 ЦК України та главою 16 ЗК України.

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (стаття 401 ЦК України).

Відповідно до статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

У статті 98 ЗК України зазначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

За змістом статей 98, 99 ЗК України та статей 401, 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений між особою, яка є власником або користувачем сусідньої земельної ділянки, в яких є потреба у використанні суміжної земельної ділянки, та власником (володільцем) земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут. Володільцем у такому випадку є особа, якій земельна ділянка належить на іншому праві - постійного користування, оренди тощо.

ОСОБА_1 , реалізуючи право на судовий захист на власний розсуд, подав позов про встановлення сервітуту щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , вважаючи його належним відповідачем з тих підстав, що він користується цією ділянкою і проживає у збудованому на ній будинку.

Оскільки за загальним правилом, встановленим у статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, саме на ОСОБА_1 покладався обов`язок з доведення того, що ОСОБА_2 відповідно до закону є власником чи користувачем суміжної земельної ділянки, право проїзду якою позивач просив встановити.

Оскільки ОСОБА_1 не підтвердив належними і допустимими доказами передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність чи користування ОСОБА_2 або володіння відповідачем цією ділянкою на іншому праві, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позову у зв`язку з його поданням до неналежного відповідача.

Так як власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 до її передачі у власність чи користування будь-якій особі є Одеська міська рада, яка не залучена до участі у справі, висновок апеляційного суду про відмову у позові є правильним.

Посилання ОСОБА_1 на те, що до нього перейшло право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 при купівлі 2/3 часток розташованого на ній житлового будинку, обґрунтовані, проте правильності висновку апеляційного суду про відмову у позові не спростовують.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 8 жовтня 2001 року ОСОБА_1 придбав на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» 2/3 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарських споруд по АДРЕСА_2 , які розташовані на земельній ділянці площею 545 кв.м.

У статті 30 ЗК України 1991 року у редакції Кодексу, чинній на час купівлі 2/3 часток будинку, передбачалося, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Оцінюючи копію інвентаризаційної справи на домоволодіння по АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у рішенні виконавчого комітета Ленінської районної Ради народних депутатів м. Одеси в Одеській області від 3 квітня 1992 року, прийнятому за результатами розгляду заяви попереднього власника будинку - ОСОБА_3 - про введення будинку в експлуатацію, зазначено, що земельна ділянка площею 545 кв.м виділена ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах оренди для обслуговування житлового будинку і господарських споруд рішенням виконавчого комітета від 15 лютого 1992 року.

Тобто при купівлі ОСОБА_1 2/3 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарських споруд по АДРЕСА_2 до нього у порядку статті 30 ЗК України 1991 року перейшло право користування відповідною часткою земельної ділянки, на якій будинок розміщений.

Проте помилкове посилання суду апеляційної інстанції на відсутність у позивача права користування земельною ділянкою не впливає на правильність висновку про відмову у позові, якого суд дійшов також з підстав недоведеності наявності права користування земельною ділянкою у ОСОБА_2

Та обставина, що відповідач проживає і зареєстрований будинку по АДРЕСА_1 не свідчить про його право власності чи користування земельною ділянкою, на якій цей будинок розміщений, оскільки таке право набувається з визначених законом підстав і підтверджується правовстановлюючими документами, яких судам попередніх інстанцій не надано.

Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, так як не надав оцінки доводами сторін по суті і не дослідив подані докази, у тому числі висновок судової земельно-технічної експертизи, касаційний суд відхиляє.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 , за відсутності доказів наявності у нього статусу власника чи користувача земельною ділянкою АДРЕСА_1 , не є особою, яка у порядку статей 98, 99 ЗК України та статей 401, 402 ЦК України відповідає за позовними вимогами про встановлення сервітуту щодо земельної ділянки.

За таких обставин подані позивачем докази щодо можливих варіантів встановлення сервітуту не мають правового значення для вирішення справи, так як позов поданий до неналежного відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик