Постанова

Іменем України

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 759/768/16-ц

провадження № 61-7635св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року у складі судді Миколаєць І. Ю. та на ухвалу апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року у складі суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного

судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики.

Позивач, свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач сам виготовив розписку, згідно з якою вона нібито винна йому значну суму грошових коштів. Посилаючись на те, що правочин не відповідає установленій законом формі, складений під впливом обману та не підтверджує факту передачі відповідачем їй коштів, враховуючи, що вона не писала та не підписувала розписку, просила суд визнати договір позики недійсним.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки обставини, на які вона посилалася не підтвердилися.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, і направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконні та необґрунтовані, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин у справі, які мають значення для правильного її вирішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 на оскаржувані судові рішення залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків скарги.

09 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішенняСвятошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року передано до Цивільного касаційного суду у складі Верховного Суду України.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року, відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано із Святошинського районного суду м. Києвазазначену справу.

12 березня 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла зазначена справа.

03 квітня 2018 року від ОСОБА_6 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішенняСвятошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року, який мотивований тим, що зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законні та обґрунтовані, оскільки вони ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга є безпідставною.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його

зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суди встановили, що відповідно до розписки від 27 червня 2012 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_6 у борг 100000 (сто тисяч) доларів США, які зобов'язалась повернути позивачу в строк до 18 листопада 2012 року шляхом внесення їх до індивідуального банківського сейфу з внутрішнім футляром, який знаходиться за наступною адресою: сховище для індивідуального сейфу з внутрішнім футляром у відділенні № 7 «ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» м. Київ, вулиця Сагайдачного Петра, 25 з наступною передачею ОСОБА_6 ключа від сейфу та відповідної довіреності на право користування сейфом з її реєстрацією у відділенні банку.

Також у розписці зазначено, що ОСОБА_4 отримала грошову суму в розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США в повному обсязі, значення своїх дій усвідомлює в повному обсязі, будь-яких претензій до ОСОБА_6 не має.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 25 квітня 2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_4 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4.

Однією з підстав визнання недійсним укладеного між сторонами правочину позивач указує на недодержання письмової форми.

В порядку статті 1048 ЦК України розписка позичальника видається на підтвердження укладення договору позики та його умов. Виходячи з положень статті 207 ЦК України договір позики вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якщо він підписаний його стороною.

В даній справі розписка підписана позивачем, а отже правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі.

Факт підписання розписки саме позивачем підтверджений висновками експертів від 19 червня 2014 року та від 25 травня 2015 року, а також визнаний представником позивача в судовому засіданні апеляційного суду.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно розписки від 27 червня 2012 року позивач отримала від відповідача 100000 (сто тисяч) доларів США та зобов'язалась їх повернути у строк до 18 листопада 2012 року. Отже в ній містяться всі умови договору позики, визначені положеннями статті 1046 ЦК України.

Текст розписки, що є предметом спору, відображає вчинену дію про отримання позивачем грошових коштів в розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США, а отже вимоги позивача про визнання недійсним договору позики за безгрошовістю є необґрунтованими, оскільки спростовуються його умовами. Будь-яких доказів про відсутність передачі відповідачем грошових коштів позивач суду не надала.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Як на підставу недійсності правочину, укладеного між сторонами, позивач посилається на введення її в оману, а саме, зазначає, що відповідач, користуючись її довірою, надав їй для підпису розписку, зміст якої їй не був відомий.

Відповідно до частини першої 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Встановлення у сторони правочину умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою недійсності правочину відповідно до статті 230 ЦК України.

За наведених обставин, підписавши текст розписки, позивач підтвердила, що її умови відповідають її волевиявленню. Факт введення в оману позивачем не доведений належними та допустимими доказами.

Суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі наявних у справі доказів, наданих сторонами, встановили, що ОСОБА_4 будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про те, що правочин не відповідає установленій законом формі, складений під впливом обману та не підтверджує факту передачі відповідачем їй коштів, суду не надала, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення

позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору у зв'язку з недоведеністю нею своїх позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду і не спростовують висновків апеляційного суду.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат