Справа № 140/473/15-ц
Провадження № 22-ц/801/399/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Алєксєєнко В. М.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 рокуСправа № 140/473/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

з участю секретаря судового засідання - Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Великобушинська сільська рада Немирівського району Вінницької області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Алєксєєнка В.М. о 16:11 год. у залі суду в місті Немирів,

встановив:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Великобушинською сільською радою Немирівського району Вінницької області їй було виділено земельну ділянку загальною площею 0,61 га у АДРЕСА_1. Ця земельна ділянка у зазначеному розмірі належить їй з 1992 року відповідно до плану та згідно з записом у погосподарській книзі виконавчого комітету Великобушинської сільської ради Немирівського району.

У ході підготовки документів для приватизації земельної ділянки виявилося, що ОСОБА_4, яка є власником суміжної земельної ділянки, здійснила приватизацію своєї земельної ділянки у загальному розмірі 0,43 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, виданим Великобушинською сільською радою Немирівського району 09 вересня 1997 року.

Указаний державний акт, на думку позивача, містить ознаки підробки, оскільки підпис на ньому від імені голови Великобушинської сільської ради виконаний не ним, а іншою особою.

Також ОСОБА_3 вважає, що розмір приватизованої відповідачем земельної ділянки був збільшений на 0,015 га за рахунок її земельної ділянки.

Крім того, приватизація земельної ділянки ОСОБА_4 проведена без узгодження меж земельних ділянок із нею, як із користувачем суміжної земельної ділянки.

Згідно з рішенням 28-ї сесії 6-го скликання Великобушинської сільської ради Немирівського району від 28 травня 2014 року їй було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_2, у загальному розмірі 0,61 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

На даний час вона підготувала документи, необхідні для приватизації своєї земельної ділянки в розмірі 0,61 га, однак суміжний землекористувач ОСОБА_4 категорично відмовилася підписувати акт відновлення та погодження меж земельної ділянки, що позбавляє її можливості реалізувати свої права щодо приватизації указаної земельної ділянки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2, у загальному розмірі 0,61 га шляхом звільнення самовільно зайнятої її частини у загальному розмірі 0,045 га за рахунок ОСОБА_4; зобов'язати ОСОБА_4 надати вільний доступ до частини належної їй земельної ділянки у загальному розмірі 0,045 га; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 09 вересня 1997 року Великобушинською сільською Немирівського району Вінницької області на ім'я ОСОБА_4 і зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 165.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доводи ОСОБА_3 не знайшли підтвердження в ході розгляду справи, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказала, що поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що на момент передачі у власність відповідачу частини спірної земельної ділянки, ця земельна ділянка перебувала у її користуванні та згоду на її вилучення вона не давала. Під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_4, з нею, як суміжним землекористувачем не погоджувалися межі земельної ділянки, а видача державного акта на право власності на земельну ділянку була здійснена у порушенням вимог чинного законодавства.

Також посилається на те, що судом першої інстанції не було надано належної правої оцінки доказам у справі, зокрема, висновку судової земельно-технічної експертизи та не досліджено справжність підпису голови Великобушинської сільської ради на державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому відповідачу.

Відзиви на апеляційну скаргу впродовж встановленого апеляційним судом строку не надійшли.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2018 року відповідає.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Судом встановлено, що рішенням другої сесії 22 скликання Великобушинської сільської ради від 09 листопада 1994 року «Про приватизацію земельних ділянок громадянами села» вирішено передати у приватну власність земельні ділянки безоплатно громадянам села, згідно поданих заяв, зокрема ОСОБА_3 в розмірі 0,61 га (а. с. 78-79 ).

Рішенням 28 сесії 6 скликання Великобушинської сільської ради Немирівського району Вінницької області від 28 травня 2014 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)» вирішено надати дозвіл ОСОБА_3 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) в АДРЕСА_2, що перебуває в її користуванні, розміром 0,61 га, з яких: для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,36 га. Також вирішено замовити у юридичної особи, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або у фізичної особи-підприємця, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником, розроблення технічної документації, зазначеної у п. 1 цього рішення (а. с. 34 ).

Власником суміжної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_4

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 165, виданого Великобушинською сільською радою народних депутатів на підставі рішення 10 сесії 22 скликання Великобушинської сільської ради від 08 серпня 1997 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,44 га, розташованої на території с. Березівка Великобушинської сільської ради з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а. с. 32).

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи № 019/16 від 23 лютого 2017 року, на підставі проведеного дослідження, враховуючи надані матеріали та вимоги чинного (на відповідний період) законодавства України з питань землеустрою та землекористування не представляється за можливе встановити чи відповідає фактичний порядок користування земельною ділянкою розміщеною за адресою: АДРЕСА_1 (ОСОБА_3.) дозвільним/правовстановлюючим документам на дану земельну ділянку та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування, оскільки правовстановлюючі документи на земельну ділянку ОСОБА_3 відсутні.

На підставі проведеного дослідження, враховуючи надані матеріали та вимоги чинного (на відповідний період) законодавства України з питань землеустрою та землекористування не представляється за можливе встановити чи має місце порушення землекористування, зокрема, порушення меж на накладення земельних ділянок розміщених за адресою: АДРЕСА_1 (ОСОБА_3.) та за адресою: АДРЕСА_3 (ОСОБА_4.) відповідно до дозвільних/правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів та визначити, в чому полягає порушення землекористування, та з боку кого із землекористувачів, визначити розмір та конфігурацію накладення.

Також за результатами експертного дослідження встановлено, що фактичний розмір земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (ОСОБА_4.) в порівнянні з правовстановлюючими документами зменшено за рахунок того, що частина земельної ділянки знаходиться в фактичному користуванні сусідніх землевласників (землекористувачів). Не представляється за можливе встановити точно за рахунок яких саме земель зменшилася ділянка ОСОБА_4 (див. додаток 5 до висновку та дослідну частину висновку сторінка 20-21).

З повідомлення № 006/18 судового експерта Лесько І.В. ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон» слідує, що неможливо надати відповідь на питання: «Чи відповідає фактичний порядок користування земельною ділянкою з врахуванням обмірів які були проведенні під час експертизи № 019/16 від 23.02.2017 року, державний акт на право приватної власності на землю НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4 з врахуванням межі по технічній документації».

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів, що ОСОБА_4 під час приватизації земельної ділянки збільшила її розмір на 0,015 га за рахунок прилеглої земельної ділянки, що перебувала у користуванні ОСОБА_3, матеріали справи не містять.

Крім того, як на підставу своїх вимог позивач посилалася на те, що приватизація земельної ділянки ОСОБА_4 проведена без узгодження меж земельних ділянок із нею, як із користувачем суміжної земельної ділянки.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Згідно з п. 2.4 Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив?язкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним врахуванням координат поворотних точок меж (державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.

Отже, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Так, погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Крім того, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність чи оренду, а чинне земельне законодавство не обмежує права (користування чи приватизації) на земельну ділянку у зв'язку із відсутністю погодження суміжним землекористувачем меж земельних ділянок.

З аргументів та доводів ОСОБА_3 слідує, що вона позбавлена можливості належним чином користуватись земельною ділянкою, зокрема приватизувати земельну ділянку у розмірі, визначеному рішенням сільської ради, а тому єдиним можливим способом відновлення порушеного права вважає скасування державного акта на право власності суміжного землекористувача, ОСОБА_4, котра в свою чергу набула права власності на земельну ділянко значно раніше за позивача.

Відновлення права користування ОСОБА_3 земельною ділянкою у визначеному розмірі можливе лише шляхом вирішення питання про відновлення меж земельної ділянки, у спосіб передбачений статтями 106, 107 Земельного кодексу України.

Чинним законодавством детально встановлений порядок встановлення (відновлення) фактичних меж земельних ділянок.

Разом з тим, жодну із вказаних дій, в тому числі замовлення виготовлення виконання робіт із встановлення (відновлення, визначення) межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) у юридичної чи фізичної особи, яка має відповідну ліцензію на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт позивач не вчинила, доказів виконання наведених вище вимог Інструкції та Земельного кодексу України суду не надала.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Доводи апеляційної скарги про те, що Великобушинська сільська рада, видаючи оскаржуваний державний акт на право власності на земельну ділянку, порушила ряд нормативних документів є безпідставними.

Позивач не надала доказів того, що саме діями ОСОБА_4 завдано шкоду її правам, свободам чи інтересам, тому підстав для позбавляння відповідача закріпленого в Конституції України права шляхом визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку суд не вбачає.

Статтею 140 Земельного кодексу України визначено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Тому, припинення права власності на земельну ділянку в спосіб, яким позивач бажає захистити своє право, законодавством не передбачене.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку ОСОБА_4, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що факт порушення прав позивача відповідачем ОСОБА_4, як суміжним землекористувачем, не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи.

Аргументи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис С.Г. Копаничук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький