Справа № 454/2182/16 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/1225/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю прокурора Панькевича Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «ОСОБА_2» на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року в складі судді Адамовича М.Я.в справі за позовом Фермерського господарства «ОСОБА_2» до прокуратури Личаківського району міста Львова, правонаступника - Львівської місцевої прокуратури № 1 та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

В серпні 2016 року позивач ФГ «ОСОБА_2» звернувся в суд з позовом до прокуратури Личаківського району міста Львова, правонаступника - Львівської місцевої прокуратури № 1 та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, просив стягнути з Держави Україна на його користь 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої протиправними діями прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що до Генеральної прокуратури України позивачем направлено заяву про кримінальне правопорушення, яка в подальшому направлена до прокуратури Львівської області. З прокуратури Львівської області заяву позивача скеровано в прокуратуру міста Львова, яка в подальшому направлена до прокуратури Личаківського району міста Львова. Прокуратура Личаківського району міста Львова направила ФГ «ОСОБА_2» відповідь, що в його заяві відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. З огляду на зазначене, позивач надіслав до Генеральної прокуратури України звернення про невнесення відомостей до ЄРДР, однак це звернення надалі було скеровано до прокуратури Львівської області та до Львівської місцевої прокуратури № 1. Вважає такі дії відповідача протиправними, такими, що порушують його права і завдали моральної шкоди, яку оцінює в 1 000 000 грн.

Оскаржуваним заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ФГ «ОСОБА_2» - ОСОБА_2

Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, в рішенні неповно з"ясовано та недоведено обставини, що мають значення для справи, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, рішення ухвалене у зв'язку з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд неправильно зазначає, що позивач не оскаржує дій прокуратури Личаківського району м. Львова, а лише ставить вимогу про відшкодування шкоди, тому бездоказово відмовив йому у позовних вимогах, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували позовні вимоги.

Більше того, суд не надав доказів того, що шкоду фермерському господарству заподіяно не з вини відповідача, а також суд не вказав про дотримання Сокальським районним судом вимог закону при розгляді його заяви, тобто про відсутність порушень прав позивача.

Стверджує, що суд зобов"язаний був застосувати норми Конституції України, як норми прямої дії і враховуючи приписи ст. 56 Конституції України, задоволити його позов, однак рішення не ґрунтується на законності та верховенству права, ухвалене без дотримання Конституції та законів України.

Суд зобов'язаний був захистити права фермерського господарства або вказати в рішенні, що права позивача не порушено та не могло бути порушено відповідними діями прокуратури.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд в порушення статті 59 ЦПК України, не вказав яким законом і які саме докази позивач повинен був подати для обґрунтування моральних страждань.

Просить скасувати заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник прокуратури Панькевич Р.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача ФГ «ОСОБА_2». будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 112), в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника прокуратури на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла переконання про те, що скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті (ст. 23 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що для настання відповідальності за ч.1 ст. 1176 ЦК України необхідно, щоб оскаржувані дії правоохоронних органів та суду були незаконними, при цьому ОСОБА_2 не притягувався до кримінальної або адміністративної відповідальності, відповідні заходи до нього прокуратурою не застосовувались.

Також суд вказав, що з представлених позивачем доказів не вбачається, в чому полягає моральна шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Крім цього, суд зазначив, що невнесення слідчим, прокурором відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань можуть бути оскаржені до слідчого судді в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом, однак, таким правом позивач не скористався.

Оскільки оскаржуване судове рішення постановлене за правилами ЦПК України в редакції від 18.03.2004р., тому перевіряється в апеляційному порядку на предмет дотримання місцевим судом при його постановленні норм ЦПК у вказаній редакції від 18.03.2004 р., а судове рішення апеляційного суду за наслідками розгляду відповідної апеляційної скарги постановляється згідно положень ЦПК України в редакції закону від 03.10.2017р. (надалі ЦПК України).

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Аналогічні положення були закріплені в статті 30 ЦПК України в редакції закону від 18.03.2004 року.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, позивач ФГ «ОСОБА_2» звернувшись в суд з позовними вимогами, предметом яких є відшкодування шкоди, в позовній заяві визначив відповідачем прокуратуру Личаківського району м. Львова - правонаступник Львівська місцева прокуратура № 1.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зокрема із тих підстав, що ОСОБА_2, як фізична особа не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, відсутності щодо нього відповідних заходів, суд першої інстанції помилився стосовно суб'єктного складу спірних правовідносин, оскільки позивачем у даній справі виступає ФГ «ОСОБА_2», як юридична особа.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Питання про підсудність справ визначається ЦПК України, зокрема, главою 2 параграфу III - територіальна юрисдикція (підсудність).

Визначити підсудність суду - означає з'ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду (ст. 15 ЦПК).

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

При цьому, юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду конкретних справ, віднесених до їх компетенції.

Заявлені позовні вимоги стосуються прав та діяльності позивача, як юридичної особи, такі не заявлялись ОСОБА_2, як фізичною особою та не стосуються його особистих немайнових прав.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно із ст. 94 ЦК України юридична особа має особисте немайнове право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та на інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Цією ж статтею передбачено, що особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

В свою чергу, пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року № 3 роз'яснено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 1 ГПК України (в редакції чинній нас подання позову та ухвалення оскаржуваного рішення) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно роз'яснень, викладених в п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» №10 від 24 жовтня 2011 року господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК.

Стаття 20 ГПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до ч. 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема що виникають між суб'єктами господарювання та справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою (п.п. 14, 15).

Таким чином, враховуючи суб'єктний склад сторін, а саме те, що позивачем є юридична особа, при цьому позовні вимоги заявлені до прокуратури Личаківського району міста Львова, правонаступника - Львівської місцевої прокуратури № 1 та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, тобто також до юридичних осіб, а їх змістом є вимоги про відшкодування моральної шкоди шляхом стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ФГ «ОСОБА_2» шкоди, завданої, на думку позивача, бездіяльністю відповідача, тобто суб'єкта владних повноважень, які не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір, позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Зазначена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року по справі № 461/1930/16-ц, яку, в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, необхідно враховувати при виборі і застосуванні відповідних норм права до спірних правовідносин.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи те, що позов ФГ «ОСОБА_2» до прокуратури Личаківського району міста Львова, правонаступника - Львівської місцевої прокуратури № 1 та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та закрити провадження у справі.

За наведених обставин відсутні підстави для перевірки законності оскаржуваного рішення по суті спору.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «ОСОБА_2» задовольнити частково.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 15 листопада 2016 рокускасувати.

Провадження у справі за позовом Фермерського господарства «ОСОБА_2» до прокуратури Личаківського району міста Львова, правонаступника - Львівської місцевої прокуратури № 1 та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - закрити.

Роз'яснити Фермерському господарству «ОСОБА_2» право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк