Справа № 346/891/17
Провадження № 22-ц/779/127/2018
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач Малєєв
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі:

судді-доповідача - Малєєва А.Ю.,

суддів: Девляшевського В.А., Матківського Р.Й.,

за участю секретаря - Петріва Д.Б., апелянтки ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - Дворського Віталія Михайловича, відповідача ОСОБА_5, його представниці Романчич Марії Василівни, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - Дворського Віталія Михайловича на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2017 року, ухвалене головуючим суддею Потятинник Ю.Р. в м. Коломия, дата складання повного тексту якого не відома, по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на проживання,

в с т а н о в и л а :

1. Позов заявлено 21.02.2017 (а.с. 2-4).

1.1. Зміст позовних вимог.

Відповідно до договору довічного утримання, посвідченого нотаріусом 27.10.2006, та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.10.2006, позивачі є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 по 1/2 частині.

22 серпня 2016 року рішенням Коломийського міськрайонного суду шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано, оскільки не підтримували ніяких відносин та протягом тривалого часу разом не проживали.

Відповідач почав навідуватися до їхнього житлового будинку, вчиняти сварки та вдаватися до погроз, що негативно впливає на моральний та духовний стан позивачів. Відповідач, без їх згоди, повиносив з дому весь робочий інструмент та будівельний матеріал, самовільно встановив дверну колодку на одній із житлових кімнат, що унеможливлює їхнє користування цим житловим приміщенням.

Такі протиправні дії ОСОБА_5 щодо порушення їхніх житлових прав носять систематичний та постійний характер. Відповідач свідомо та навмисно створив умови, за яких вони не можуть з ним спільно проживати і співіснувати.

Відповідач не є членом їх сім'ї, не був і не є квартиронаймачем житлового будинку чи його частини, не є власником чи співвласником житлового будинку, не оплачує житлово-комунальні послуги, не бере матеріальної участі в утриманні житлового будинку, більше року не проживає у ньому та не користується ним.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України просили суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1, та стягнути з нього на їх користь сплачений ними судовий збір у розмірі 640 грн.

1.2. Зміст заперечень проти позову в суді першої інстанції.

В даному житловому будинку відповідач проживає з 1993 року, куди посилився як член сім'ї. За час проживання в цьому будинку він проводив ремонт, вибудував погріб, стодолу, майстерню, гараж. В дверях кімнати, в якій проживає, та майстерні він замінив замки і не впускає туди позивачів, оскільки там знаходяться його особисті речі, зокрема одяг, та інструменти, а відповідачі погрожували їх знищити. Він регулярно дає ОСОБА_2 гроші на сплату житлово-комунальних послуг, утримання житлового будинку. Інколи ночує в родичів, оскільки позивач чинить перешкоди в користуванні спірним житлом, погрожує зверненнями в органи поліції у разі запізнення. Правил співжиття не порушує, іншого житла не має.

1.3. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 129-130).

1.4. Позивачка ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3 - Дворський Віталій Михайлович подали апеляцію.

Зміст апеляційних вимог:

- суд залишив поза увагою, що позивачі є єдиними власниками спірного житлового будинку, а відповідач не оскаржував порядку та способу набуття ними права власності;

- суд не правильно оцінив докази того, що відповідач не був і не є членом сім'ї позивачів, не є квартиронаймачем, власником, чи співвласником спірного будинку, не оплачує житлово-комунальні послуги, не утримує будинок, не вселявся на підставі ордеру;

- висновок суду, що відповідач вибудував погріб, стодолу, майстерню, суперечить матеріалам справи;

- суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки розглядав справу про визнання особи такою, що втратила право на проживання, а предметом позову було визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням;

- вийшовши за межі позовних вимог, суд фактично незаконно визнав право власності за відповідачем і тим самим позбавив права власності позивачів;

- суд першої інстанції невмотивовано не врахував норми права, викладені у постановах ВСУ;

- втрутившись у право співвласників нерухомого майна, суд порушив право позивачів на справедливий суд;

- відповідач є власником іншого житлового будинку у с. Обертин Тлумацького району; в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем комунальних послуг за спірний житловий будинок та здійснення останнім будівельних робіт.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2017 року належить скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

1.5. Відповідач подав відзив на апеляцію з таким змістом:

- рішення суду не порушує право власності позивачів, суд не виходив за межі позовних вимог, оскільки права власності за відповідачем суд не визнавав;

- відповідач був членом сім'ї ОСОБА_2, а відповідно до ст. 64 ЖК України користується житлом на правах квартиронаймача;

- посилання апелянтів, що він не бере участі в утриманні будинку не відповідають добутим доказам - технічним записом судового засідання підтверджується, що ОСОБА_2 ствердила, що відповідач давав кошти на оплату комунальних послуг;

- ким збудовано погріб, стодолу, майстерню - не впливає на розгляд спору щодо втрати права користування житлом;

- факт проживання відповідача у спірному будинку підтвердила особисто ОСОБА_2;

- відповідач не вибував з приміщення, відтак не було підстав визнавати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням;

- апеляційна скарга - безпідставна, до задоволення не підлягає.

1.6. Пояснення в апеляційному суді.

1.6.1. Апелянтка ОСОБА_2 та представник апелянта ОСОБА_3 адвокат Дворський В.М. апеляцію підтримали, просили її задовольнити з указаних у ній мотивів. Особливо підкреслили, що у цій справі застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу України і правові висновки Верховного суду України щодо захисту права власника, які суд першої інстанції не застосував і не обґрунтував мотиви цього. Окрім того, відповідач ОСОБА_5 має інше житло - житловий будинок із земельною ділянкою в с. Обертин Тлумацького району, про що суд не повідомив, натомість вказавши, що іншого житла не має.

1.6.2. Відповідач ОСОБА_5 та його представниця адвокат Романчич Марія Василівна заперечили апеляцію. ОСОБА_5 пояснив, що має право на користування цим житлом і не втрачав його, оскільки там жив і живе. Він дійсно зачинив кімнату з своїми особистими речами. Неправда, що він живе з іншою жінкою, а те, що у нього виявився будинок, то це суто юридично, там він не живе. Про його постійне проживання і витрати на утримання житла, та здійснення будівельних і ремонтних робіт по господарству ствердили свідки.

2. Фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції.

2.1. Позивачі є власниками спірної квартири (а.с. 8-18).

2.2. Згідно довідки відділу управління комунальним майном Коломийської міської ради від 03.02.2017 № 1634 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 В будинковій книзі зазначено, що відповідач ОСОБА_5 зареєстрований за вказаною вище адресою з 1990-их років (а.с.5, 18) .

2.3. Коломийський міськрайонний суд рішенням від 22.08.2016 шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_5, укладений в 1993 р., розірвав.

2.4. Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в суді першої інстанції показали, що відповідач постійно живе у спірному житлі, проводив біля будинку будівельні, ремонтні роботи, обробляв город.

2.5. Суд першої інстанції з пояснень сторін та свідків установив, що відповідач після розлучення не виселявся із спірного будинку, зберігає там свої особисті речі, одяг, а в господарській будівлі - інструменти, має ключі, бере участь в оплаті комунальних послуг, ночує. Позивач ОСОБА_3 в спірному будинку не проживає, оскільки постійно проживає в м. Івано-Франківськ. Посилання позивачів на те, що відповідач вчиняє скандали, застосовує насильство, не підтверджено будь-якими доказами.

2.6. Обставини, з'ясовані апеляційним судом.

2.6.1. Згідно з Свідоцтвом про право на спадщину у склад спадкового майна входять господарські будівлі, які належали спадкодавцю і які успадкували позивачі (а.с. 11).

2.6.2. Конкретних доказів (щодо обставин місця, часу, видів робіт та їх результатів) сплати комунальних послуг та здійснення з боку ОСОБА_5 будівельних робіт у матеріалах справи немає, окрім неконкретних пояснень.

2.6.2. Апелянти послались на те, що ОСОБА_5 в смт. Обертин має будинок і землю. До скарги долучили витяг з реєстру (а.с.159). ОСОБА_5 визнав те, що у нього є указана позивачами власність.

3. Оцінки апеляційного суду.

3.1. Мотиви рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є власником частини будинку АДРЕСА_1, частки якого в натурі сторонам не виділені. Тому позовні вимоги є безпідставні, оскільки порушують право власності відповідача. Позивачі передчасно і невірно обрали спосіб правового захисту своїх прав.

Окрім того, згідно з рішенням суду першої інстанції, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, суд дійшов до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

3.2. Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу з огляду на таке.

3.2.1. Щодо доводів суду першої інстанції.

3.2.1.1. Суд першої інстанції вважав доведеними обставини, щодо яких відсутні докази, і не звернув уваги на обставини, щодо яких докази у матеріалах справи є. Судом першої інстанції констатовано, що позовні вимоги порушують право власності відповідача. Згідно з правовстановлюючими документами право власності на спірне майно мають виключно позивачі. Жодного доказу, який би свідчив про право власності відповідача на спірне майно, в матеріалах справи немає. Немає з цього приводу і рішень суду. Це припущення, яке покладено в основу рішення всупереч приписам ч. 6 ст. 81 ЦПК України (ч. 4 ст. 60 ЦПК України 2004 року). Висновки суду не відповідають матеріалам справи внаслідок порушення засад доказування. Підстави (право власності відповідача на частину спірного майна), на основі якої судом відмовлено в позові у цій справі, об'єктивно не існує. Тому рішення не відповідає вимогам законності і обґрунтованості.

3.2.1.2. Поряд із цим, суд першої інстанції в рішенні не звернув увагу на те, чи має відповідач інше житло, хоч дана обставина є ключовою при вирішенні цього спору і сторонами не заперечується.

3.2.1.3. Результатом неповної і невірної оцінки наявних фактичних обставин стало неправильне застосування матеріального закону і неврахування правових позицій ВСУ.

Перед тим як зробити висновок про порушення права власності відповідача суд першої інстанції послався на норми ст. 316 - 321, 383 Цивільного кодексу України, які захищають права власника, норми сімейного права (ст. 57, 60, 61 СК України), які регулюють режим спільної сумісної власності подружжя та ст. 64, 150, 156, 405 ЖК України.

3.2.1.4. Зв'язку між установленими фактами і нормами права в оскаржуваному рішенні не проведено. Окрім того, таких вимог і заперечень, які суд вирішив, у позовній заяві немає. Заперечень теж щодо цього не заявлялось. Суд давав відповіді на питання, які перед ним не ставились, безпідставно застосував норми щодо захисту права власності відповідача та норми сімейного права, і ніяк не спростував, чому аргументи позивачів щодо застосування норм цивільного права належить відхилити, а в позові - відмовити. Апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції вийшов за межі предмету позову без достатніх і доречних обґрунтувань.

3.2.1.5. У справі № 6-709цс16 (аналогічна № 6-158цс14) ВСУ висловив позицію, що власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання такої особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації. На момент прийняття рішення її належало врахувати. Судом першої інстанції процитовано вказану правову позицію ВСУ, однак саму її не застосовано: ні відхилено, ні прийнято і не аргументовано, чому. Між тим, це правоположення у рішенні ВСУ може слугувати орієнтиром, оскільки дає підхід до вирішення колізійних питань, які виникають на стику цивільного, житлового і сімейного права в конкретних життєвих обставинах.

3.2.1.6. Суду першої інстанції належало вирішити, чи відповідає обраний позивачами спосіб захисту права власності у цій ситуації закону, засадам цивільного судочинства і праву відповідача на повагу до його приватного життя і житла.

3.3. Отже, слід констатувати, що внаслідок невиконання процесуальних вимог щодо повноти встановлення необхідних обставин та правил доказування, суд першої інстанції вважав доведеними факти щодо яких відсутні докази і з неіснуючих підстав відмовив у позові, не застосувавши при цьому закон, який належало.

Тому, відповідно до приписів ч. 2 ст. 374, ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове.

4. Рішення апеляційного суду по суті.

4.1. У цій справі складна правова ситуація вибору між конкуруючими правами. З одного боку, є права власника житла, захист яких гарантовано ст. 41 Конституції України, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод і законом. З іншого - права відповідача, які захищаються нормами ст. 30, 32, 47 Конституції, ст. 8 Конвенції та нормами житлового законодавства.

4.1.1. Апеляційний суд вважає, що позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому - неправовим.

4.1.2. Захист прав власника майна призведе до позбавлення житла відповідача, який ним фактично користується. Тому для вирішення даного спору слід звернутися до стандартів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

4.2. Як джерело права (ст. 10 ЦПК України) тут належить застосувати правоположення, висловлені у Рішенні ЄСПЛ по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010, заява № 30856/03. У цьому Рішенні ключові обставини, які стосуються визначення рівня втручання у право на повагу до житла, мають схожість з обставинами і правовідносинами справи, що розглядається. Основне - у цьому рішенні сформульовано чіткі критерії, що дозволяють визначити, чи надмірним було втручання у право на повагу до житла, чи ні. Тому підхід, вжитий ЄСПЛ, належить застосувати і до даного спору.

4.2.1. У п. 41. Рішення зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

4.2.2. Це правоположення відображає особливу цінність житла, і, застосовуючи даний принцип, апеляційний суд вважає необхідним відповідно до ч. 2 ст. 8 Конвенції визначити, чи задоволення законних вимог власника буде співмірним втручанню у право на повагу до житла.

4.2.3. Згідно з п. 44 указаного рішення ЄСПЛ «…втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

4.2.4. Щодо легітимної мети. Право власності захищено масивом правових норм законодавства України, базою яких є приписи ст. 41 Конституції України щодо непорушності права власності. Захист права власності є безумовно легітимною метою в даному випадку, тим більше, що перешкоди в його реалізації позивачам не припиняються.

4.2.5. Щодо принципу «відповідно до закону». Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилались позивачі, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України.

4.2.6. Апеляційний суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім'ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідач вселився як член сім'ї власника відповідно до ст. 156 ЖК України і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, він статус члена сім'ї (який надає право користування у таких випадках) втратив, а новий статус наймача не набув - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідача щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідач не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Його статус законом не визначений. Визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власники заперечують можливість будь-яких стосунків із відповідачем з приводу житла після розірвання шлюбу з позивачкою ОСОБА_2, договір найму укладати не бажають і вимагають саме такого способу захисту своїх прав, який вони обрали. Порушень правил співжиття або тривале непроживання в спірному житлі з боку відповідача матеріалами справи не підтверджено. За цих обставин норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).

4.2.7. Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивачів у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачами. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку апеляційного суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України.

Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому апеляційний суд вважає, що в цій справі позивачі обрали захист свого права відповідно до закону.

4.2.8. Щодо співмірності засобів меті.

З урахуванням гарантій прав людини, у цій справі належить визначити, чи є «нагальна суспільна необхідність» для вжиття крайніх заходів, які призведуть до позбавлення права користування житлом. Тобто: 1) має бути необхідність (безальтернативність) втручання; 2) ця необхідність повинна бути заснована на цінностях суспільства, які захищаються правом; 3) суспільна необхідність має бути нагальною - невідкладною.

4.2.8.1. У даній справі нагальна суспільна необхідність, яка б могла бути виправданням позбавлення відповідача житла, залежить:

- від реальної потреби у житлі для проживання власника;

- від наявності іншого житла у відповідача-невласника і характеру обтяжень для нього, пов'язаних із позбавленням права користування спірним житлом;

- від наявності альтернативних варіантів забезпечення інтересів власників та користувача.

4.2.8.2. Для вирішення питання співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який буде нести відповідач, ключовими обставинами є те, що:

- відповідач вселився у житло правомірно, однак у даний час після припинення сімейних стосунків з позивачкою правові підстави для його проживання там відсутні - без договору найму чи іншої форми правовідносин між сторонами користування житлом не буде засноване на праві;

- власникам житло потрібне для проживання і вони категорично не згідні на будь-які форми користування відповідачем цим приміщенням;

- відповідач чинить власникам перешкоди фактом своєї присутності у житлі і тим, що власники не мають доступу до всіх своїх приміщень;

- відповідач має на праві приватної власності житловий будинок в смт. Обертин Тлумацького району за 20-25 км від м. Коломия.

4.3. З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог не призведе до надмірного втручання у житлові права та права відповідача на повагу до житла з огляду на таке.

4.3.1. Право власності непорушне. Власник майна бажає жити у ньому, а не здавати в найм або ще якимось іншим чином реалізовувати свої правомочності власника. Це інтерес, заснований на праві. Спільне користування даним житлом - неможливе. Відповідач втратив статус члена сім'ї власника, а статусу наймача не набув. А тому користується чужим майном поза правом.

4.3.2. Апеляційний суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивачі саме так бажають захистити свої права і мають на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідача у зіставленні з потребами захисту права власності.

4.3.3. Ключовою обставиною для вирішення питання співмірності, на думку апеляційного суду, є наявність у відповідача іншого житла неподалік від м. Коломия. Це вказує на те, що втрата позивачем права користування спірним житлом не призведе до відсутності місця для проживання. Тобто у цьому випадку базова потреба відповідача у житлі забезпечена, особливих територіальних змін у географії проживання відповідача не буде. Питання компенсацій можливих вкладених коштів у будинок позивачів тощо даного спору не стосуються, хоч суд вважає необхідним звернути на це увагу як на можливість.

4.3.4. Нагальність, невідкладність визнання відповідача таким, що втратив право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості. Відповідач має інше місце проживання, а отже, така можливість є.

5. Висновки.

5.1. За умов, що власники майна вимагають і мають право на захист права власності, а його реалізація не буде надмірним тягарем для невласника-відповідача, який має інше житло, апеляційний суд вважає, що по відношенню до потреб відновлення порушеного права власності позивачі обрали належний спосіб захисту - припинення дії, яка порушує їх право, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись спірним житлом. Правовою підставою для захисту є положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 391 ЦК України, законною формою обраного способу - можливість втрати особою права на користування житлом (ст. 405 ЦК України) як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.

5.2. Тому апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - Дворського Віталія Михайловича - задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити. Визнати ОСОБА_5, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1 Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.А. Девляшевський

Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 15 січня 2018 року.