Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 450/3016/15-ц

провадження № 61-554св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Пустомитівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцька Ганна Петрівна, Лисиничівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2017 року у складі судді Кукси Д. А. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Пустомитівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцька Г. П., Лисиничівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсним договору дарування житлового будинку та визнання права власності в порядку спадкування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що його батько ОСОБА_6 помер у ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті батька відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок по АДРЕСА_1, який було побудовано у 1960 році. На час смерті батька житловий будинок був одноповерховий і його загальна площа становила 66,2 кв.м. Спадкоємцями першої черги були його мати ОСОБА_7, дружина ОСОБА_2 і діти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Після відкриття спадщини жоден із спадкоємців першої черги не звертався до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, проте вони вступили в управління і володіння спадковим майном, тому вважалися такими, що прийняли спадщину в рівних частках, кожен по 1/4 частині житлового будинку. Однак, незважаючи на це, його мати ОСОБА_2 без його відома оформила право власності на вказане нерухоме майно лише на себе, провела незаконну добудову другого поверху, яку узаконила рішенням суду, а в подальшому подарувала спірний житловий будинок в цілому ОСОБА_3, чим грубо порушено його права на спадкове майно після смерті батька. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, видане 13 листопада 2001 року ОСОБА_2, визнати недійсним договір дарування вищевказаного житлового будинку, укладений 11 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна.

04 листопада 2016 року представник позивача ОСОБА_8 подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину першого поверху спірного житлового будинку загальною площею 66,2 кв.м в порядку спадкування за законом.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на1/3 частину першого поверху спірного житлового будинку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги про оскарження рішень органів місцевого самоврядування щодо приватизації спірного житлового будинку ОСОБА_2 позивачем не заявлялися, тому доводи про порушення його майнових прав приватизацією ОСОБА_2 спірного житлового будинку та в подальшому відчуження його ОСОБА_3 судом до уваги не бралися. Позивачем не доведено виникнення у нього майнових прав на спірне майно, оскільки не надано доказів, які б свідчили про належність спірного житлового будинку його батьку ОСОБА_6 станом на час його смерті.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2017 року змінено. Викладено абзац перший резолютивної частини рішення в наступній редакції: «У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок № АДРЕСА_1, виданого 13 листопада 2001 року ОСОБА_2, визнання недійсним договору дарування житлового будинку під № АДРЕСА_1 Львівської області, укладеного 11 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 - відмовити». В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду про ненадання позивачем доказів належності спірного житлового будинку його батьку ОСОБА_6, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_1, є обґрунтованими, а його доводи щодо прийняття ним після смерті батька спадщини, яка складається з 1/3 частки спірного житлового будинку, як і доводи про порушення його майнових прав щодо спірного нерухомого майна - безпідставними. Разом з тим суд першої інстанції з порушенням вимог Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦПК України 2004 року), прийняв позовну заяву адвоката ОСОБА_8 про зменшення позовних вимог від 04 листопада 2016 року, тому помилково вирішив по суті лише вимогу про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину першого поверху вищевказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом, залишивши без вирішення інші вимоги. Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житловий будинок та договору дарування спірного будинку не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_3 є власником цього будинку, незаконність набуття якого судом не встановлена, а позивачем не доведена, відповідні рішення, на підставі яких зареєстровано право власності, є чинними та у встановленому порядку не оскаржувалися.

У грудні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_5 подав касаційну скаргу на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано факту спорудження спірного житлового будинку у 1960 році. Батько ОСОБА_1 на час смерті фактично володів цим будинком. Після його смерті вказане нерухоме майно увійшло до складу спадщини, а ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 529 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) є спадкоємцем першої черги. Він прийняв належну йому частку житлового будинку в порядку спадкування, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, і не подавав заяву про відмову від спадщини. Судами не дано належної оцінки доказам, якими підтверджено неправомірність набуття ОСОБА_2 права власності на вищевказаний житловий будинок. Суди безпідставно взяли до уваги заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 червня 2009 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на спірний житловий будинок в цілому, оскільки за фактом підроблення вказаного судового рішення слідчим відділенням Пустомитівського відділення Франківського відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області розпочато кримінальне провадження від 25 жовтня 2017 року № 0002001 за частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів).

У березні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзив на касаційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення, посилаючись на те, що будівництво спірного житлового будинку було розпочато ОСОБА_6 та ОСОБА_2 як подружжям у 70-х роках. На час смерті ОСОБА_6 були зведені лише стіни першого поверху. Добудовою будинку займалася ОСОБА_2, у зв'язку з чим 04 жовтня 2001 року була заведена інвентарна справа. ОСОБА_2 оформила право власності на житловий будинок згідно з порядком, який існував на час його будівництва. Позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_6 права на будівництво будинку чи оформлення за ним права власності.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, який був батьком позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_3 та чоловіком ОСОБА_2, і до дня смерті проживав у АДРЕСА_1.

Згідно з пунктами4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він фактично прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6, тому спірні правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР.

Розділом другим ЦК УРСР регулюються відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Відповідно до частини першої статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно з частинами першою, другою статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК УРСР).

Судами встановлено, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 були його мати - ОСОБА_7, дружина - ОСОБА_2, діти - ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилася, що підтверджується довідкою державного нотаріуса Пустомитівської державної нотаріальної контори від 28 грудня 2015 року № 1885/01-16.

Апеляційним судом встановлено, що згідно з погосподарськими книгами Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області господарство в селі Лисиничі, яке станом на 2001 рік є домоволодінням АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_2 На балансі вказане домоволодіння не знаходиться, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 03 жовтня 2001 року № 1359.

Рішенням Виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 28 вересня 2001 року № 72 вирішено доручити Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки оформити право власності та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_2, а також провести державну реєстрацію об'єкта нерухомості.

Рішенням Виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 09 листопада 2001 року № 90 вирішено надати дозвіл мешканці села Лисиничі ОСОБА_2 на узаконення житлового будинку АДРЕСА_1 у селі Лисиничі, збудованого без належно оформлених документів.

13 листопада 2001 року Львівським обласним Державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на житловий будинок.

Рішенням Виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 27 липня 2007 року № 154 вирішено надати дозвіл ОСОБА_2 на добудову другого поверху без зміни загальної площі будинку по АДРЕСА_1.

03 серпня 2009 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_2, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

11 серпня 2009 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар спірний житловий будинок, що підтверджується договором дарування житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Бризіцькою Г. П. та зареєстрованим в реєстрі за № 1125.

17 серпня 2009 року право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_3, що підтверджується Витягом Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з рішенням якого в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частину спірного житлового будинку в порядку спадкування погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, оскільки доказів про належність житлового будинку ОСОБА_6, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_1, суду не надано. Також позивачем не надано доказів про порушення його майновий прав.

Відповідно до частини першої статті 38 ЦПК України 2004 року сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

Особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом (частина перша статті 12 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини четвертої статті 42 ЦПК України 2004 року повноваження адвоката як представника можуть посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

Апеляційним судом встановлено, що представництво інтересів ОСОБА_1 в суді здійснював адвокат ОСОБА_8 на підставі договору про надання правової допомоги та представництва інтересів від 28 березня 2016 року № 23/16.

Частиною другою статті 31 ЦПК України 2004 року передбачено, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 04 листопада 2016 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_8 подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку першого поверху будинку спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2016 року, внесеною до журналу судового засідання, прийнято заяву представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_8 про зменшення позовних вимог.

Апеляційним судом встановлено, що адвокат ОСОБА_8 не був наділений повноваженнями за умовами договору про надання правової допомоги та представництва інтересів від 28 березня 2016 року № 23/16 щодо збільшення або зменшення розміру позовних вимог, визначених статтею 31 ЦПК України 2004 року.

Змінюючи рішення місцевого суду в означеній частині, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції прийняв заяву адвоката позивача ОСОБА_8 про зменшення позовних вимог від 04 листопаді 2016 року з порушенням вимог статей 12, 27, 31 ЦПК України 2004 року, у зв'язку з чим помилково вирішив по суті лише вимогу про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину першого поверху спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом, залишивши без вирішення інші позовні вимоги.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_5 про неврахування судами попередніх інстанцій того факту, що спірний житловий будинок увійшов до спадкової маси після смерті батька позивача - ОСОБА_6, оскільки вказане нерухоме майно було збудовано ще у 1960 році, тому позивач є спадкоємцем першої черги, не заслуговують на увагу, оскільки як суд першої інстанції, так і апеляційний суд належним чином дослідили надані сторонами докази та дали їм відповідну правову оцінку, про що зазначили у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішеннях.

Також необґрунтованими є посилання у касаційній скарзі на те, що судами безпідставно взято до уваги заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 червня 2009 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на спірний житловий будинок в цілому, оскільки за фактом підроблення вказаного судового рішення 25 жовтня 2017 року розпочато кримінальне провадження за частиною першою статті 358 КК України. Сам по собі факт порушення кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 не є беззаперечним доказом вчинення протиправних дій іншими особами, а обвинувальний вирок суду, яким було б підтверджено підроблення вказаного судового рішення, відсутній.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Заперечень щодо висновків апеляційного суду про помилкове вирішення місцевим судом по суті лише вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину першого поверху спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом та залишення без вирішення інших позовних вимог у касаційній скарзі не наведено. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 травня 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний Г. І. Усик