Справа № 466/6626/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(в порядку заочного розгляду справи )

20 грудня 2018 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Федорової О.Ф.

секретар судового засідання Романчук М.С.

склад учасників справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача адвокат ОСОБА_2

(довіреність від 09.10.2018 року (а.с.25))

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку заочного розгляду справи в приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду м. Львова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, -

встановив:

16 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що, є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 20.11.2000 р. № 58299.

Крім позивача та сина ОСОБА_4, у вказаній квартирі 28.12.2001 року зареєстрований відповідач брат ОСОБА_3.

Підставою реєстрації відповідача ОСОБА_3 в спірній квартирі була потреба останнього в прописці, так як він звільнився з місць позбавлення волі. З моменту реєстрації відповідач проживав в ІНФОРМАЦІЯ_4 приблизно півроку. Тривалий час він не проживає в даній квартирі без поважних причин. Фактичне його постійне місце проживання позивачу невідоме. В 2015 року, 2017 року та 2018 року позивач зверталась з заявою в поліцію щодо розшуку брата ОСОБА_3, але його місцезнаходження не встановлено.

Зазначає, що реєстрація відповідача в спірній квартирі є формальною, та порушує права позивача, як власника квартири. Реєстрація у квартирі відповідача, впливає на розмір комунальних послуг,які позивач сплачує сама, отримання субсидії на оплату. Просить позовні вимоги задовольнити та визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 46 будинку № 20 по вул. Промисловій в м. Львові та зняти його з реєстрації.

В судовому засіданні 10.12.2018 року допитана в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що проживає за адресою проживає ІНФОРМАЦІЯ_5, відповідача знає, проте бачила його останній раз близько пяти років назад. Зазначає що позивач розповідала що тривають пошуки ОСОБА_3, але результату немає. Комунальні послуги оплачує ОСОБА_1, зі слів позивача відповідач не оплачує.

В судовому засіданні 10.12.2018 року допитаний в якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що проживає Львів, АДРЕСА_2. відповідача ОСОБА_3, бачив близько пять років назад, зазначив, що речі у квартирі відповідача відсутні, щодо сплати комунальних послуг зазначив що їх сплачує позивач та її син.

В судовому засіданні 20.12.2018 року позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги аналогічно викладенні у позовній заяві та просила їх задовольнити. Також подала клопотання про ухвалення заочного рішення.

В судовому засіданні 20.12.2018 року представник позивача ОСОБА_2 підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Щодо винесення заочного рішення не заперечує.

В судові засідання відповідач ОСОБА_3 не з'являвся, про дату час та місце розгляду повідомлявся належним чином про що свідчить вихідна кореспонденція, яка повернута на адресу суду з відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с.24,34). Також виклик відповідача здійснювався через оголошення на веб - порталі судової влади України (а.с.33,43,60). Відзиву встановлений судом строк не подав.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, заслухавши пояснення свідків, позивача та представника позивача, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки № 031 від 01.08.2018 року в квартирі за адресою АДРЕСА_3 зареєстровано 3 особи:

- ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 співвласник,

- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 співвласник,

- ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 брат (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) №58299 від 20.11.2000 року виданого Шевченківською районною адміністрацією ЛМР посвідчує, що квартира (приміщення квартири спільного заселення, одноквартирний будинок), який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_1 та членам її сімї ОСОБА_4 (а.с.7).

Згідно довідок:

- Шевченківського РВ ЛМУ у Львівській області № 10197 від 03.09.2015 року,

- Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області № 151/03/43/11-17 від 18.09.2017 року,

- Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 22.05.2018 року відповідач ОСОБА_3 відсутній за місцем проживання та реєстрації АДРЕСА_3, місцезнаходження його не відоме. По даному факту відкрито кримінальне провадження та заведено оперативно-розшукову справу категорії «Розшук». Відомості про дане кримінальне провадження внесено до ЄРДР за №0001522 від 05.05.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (а.с.8-10).

Згідно актів від 04.04.2015 року, 22.06.2015 року, 05.10.2015 року ОСОБА_3 не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.11-13).

Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_8 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_8 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_8 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_8 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_8 України гарантується. Ст. 41 ОСОБА_8 України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 1 статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст.417 ЦПК України є обов'язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що надано достатньо доказів того, що підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення, передбачених ст.71 ЖК України, не встановлено, реєстрація відповідача у квартирі позивача створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на законних підставах майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом.

Відповідно до положень263 ЦПК України, а також з урахуванням абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України

Обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та обєктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, доводи є достовірними, обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, та сумніву у суду не викликають. Таким чином, доводи представника позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Таким чином, суд виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, приходить до висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

На підставі викладеного та керуючись:

- ст.ст. 12, 19, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України,

- ст.383, 391, ЦК України,

- ст.150 Житлового кодексу України, суд

ухвалив :

Вимоги позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 46 в будинку № 20 по вулиці Промисловій у місті Львові.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив (Шевченківським районним судом м. Львова), за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Львівського апеляційного суду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд м. Львова.

Повний текст рішення складено 29.12.2018 року.

Суддя ОСОБА_9