Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

15 листопада 2018 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Гребенюка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Мишак І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення суми боргу, інфляційних витрат та 3% річних,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2017 р. справа була передана за підсудністю для розгляду Подільським районним судом м. Києва. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2018 року головуючого суддю визначено ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно розписки відповідача від 04 липня 2017 року, остання 07 листопада 2012 року взяла в борг грошові кошти у позивача в розмірі 2 145 456 (два мільйони сто сорок п'ять тисяч чотириста п'ятдесят шість) гривень для оплати квартири по договору купівлі-продажу квартири в місті Києві 07.11.2012 року. У розписці від 04 липня 2017 року відповідач зобов'язалась 06 липня 2017 року, в день укладення договору купівлі-продажу квартири повернути позивачу грошові кошти у вказаному розмірі. Згідно розписки від 28 жовтня 2017 року позивач того ж дня отримала від відповідача суму в розмірі 76 000 (сімдесят шість тисяч) доларів США і 2000 (дві тисячі) гривень (76,87 доларів США по курсу 26.02 грн. за 1 долар США, згідно розписки від 04.07.2017 року), що разом складає суму в розмірі 76 076,(сімдесят шість тисяч сімдесят шість доларів США) 87 центів, що еквівалентно 1 979 520,(один мільйон дев'ятсот сімдесят дев'ять тисяч п'ятсот двадцять гривень) 15 коп., в якості погашення боргу, згідно розписки, що складена 04 липня 2017 року. З тексту двох розписок від 04 липня 2017 року та від 28 жовтня 2017 року вбачається, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі виконала взяті на себе зобов'язання і до теперішнього часу не повернула позивачу борг в розмірі 174 935 (сто сімдесят чотири тисячі дев'ятсот тридцять п'ять) гривень 85 коп., що змусило позивача звернутися до суду з позовом про стягнення відповідача на користь позивача боргу з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних.

06.09.2018 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно яких остання просила стягнути з відповідача кошти у розмірі 281 111 (двісті вісімдесят одну тисячу сто одинадцять) гривень 99 копійок, з яких 174 935, 85 гривень - основа сума боргу, 81 503, 15 - інфляційні витрати, та 24 672, 99 - три відсотки річних, а також судові витрати у справі, що складаються з судового збору.

Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона позов підтримала та просила суд його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відзив на позовну заяву та будь-які заяви, клопотання відповідача стосовно позовних вимог до суду не надходили. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялася судом належним чином, однак, такі повістки з усіх вказаних адрес в матеріалах справи поверталися до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», попри те, що відповідач обізнана про рух справи, оскільки її представник знайомився з матеріалами справи та оскаржував заходи забезпечення позову, тобто уповноважила представника на захист та представництво своїх інтересів у суді (а.с.45, 46, 49-54), та враховуючи, що відповідачем не зазначено доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та можуть вплинути на ухвалене заочне рішення, викладене дає підстави вважати, що остання мала можливість реалізувати свої процесуальні права, однак знехтувала ними, а тому суд приходить до висновку про можливість проведення заочного розгляду справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

04 липня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, про що отримано відповідну письмову розписку (а.с. 158), за умовами якої відповідач 07 листопада 2012 року взяла в борг грошові кошти у позивача у розмірі 2 145 456 (два мільйони сто сорок п'ять тисяч чотириста п'ятдесят шість) гривень для оплати квартири за договором купівлі-продажу квартири, та зобов'язалась 06 липня 2017 року, в день укладення договору купівлі-продажу квартири повернути позивачу грошові кошти у вказаному розмірі (а.с. 7).

Згідно розписки від 28 жовтня 2017 року позивач того ж дня, отримала від відповідача суму в розмірі 76 000 (сімдесят шість тисяч) доларів США, 2000 (дві тисячі) гривень (76,87 доларів США по курсу 26.02 грн. за 1 долар США, згідно розписки від 04.07.2017 року), що разом складає суму в розмірі 76 076 (сімдесят шість тисяч сімдесят шість) доларів США 87 центів, що еквівалентно 1 979 520 (один мільйон дев'ятсот сімдесят дев'ять тисяч п'ятсот двадцять гривень) 15 копійки, в якості погашення боргу, згідно розписки, що складена 04 липня 2017 року (а.с. 8).

З тексту двох розписок від 04 липня 2017 року та від 28 жовтня 2017 року вбачається, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі виконала взяті на себе зобов'язання та не повернула позивачу борг у розмірі 174 935 (сто сімдесят чотири тисячі дев'ятсот тридцять п'ять) гривень 85 копійок.

Як вбачається з розрахунку, наведеного позивачем у заяві про збільшення розміру позовних вимог, остання просить стягнути з відповідача кошти у розмірі 281 111 (двісті вісімдесят одну тисячу сто одинадцять) гривень 99 копійок, з яких 174 935, 85 гривень - основа сума боргу, 81 503, 15 - інфляційні витрати, та 24 672, 99 - три відсотки річних, а також судові витрати у справі, що складаються з судового збору.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

За змістом ст.ст. 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року (справа № 6-1103цс16), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з приписами ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Аналогічні правові позиції висвітлені в Постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року у справі №6-38цс11.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач свої зобов'язання по поверненню суми боргу не виконала, а також не скористалася своїми процесуальними правами, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2811 (дві тисячі вісімсот одинадцять) гривень 12 копійок.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.11, 526, 527, 533, 536, 610, 611, 623, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення суми боргу, інфляційних витрат та 3% річних - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_1), на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, АДРЕСА_2) кошти в розмірі 281 111 (двісті вісімдесят одну тисячу сто одинадцять) гривень 99 копійок, з яких 174 935, 85 гривень - основа сума боргу, 81 503, 15 - інфляційні витрати, та 24 672, 99 - три відсотки річних;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, АДРЕСА_2);

відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_1);

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя В.В. Гребенюк