АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 646/3402/17 Головуючий суддя І інстанції Теслікова І. І.
Провадження № 22-ц/790/3925/18 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бровченко І.О., Бурлака І.В.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року (головуючий суддя Теслікова І.І.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Носова Олена Володимирівна, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання припиненими правовідносин за кредитним договором, припиненою іпотеки та про визнання припиненою поруки, про часткове припинення правовідносин за договором банківського вкладу (депозиту),

встановив :

15 травня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 звернулись до суду з позовною заявою до ПАТ « Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивачів Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Носова О.В., третя особа на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та просила визнати припиненими правовідносини за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29.12.2007 року та додаткових угод до нього 27.02.2015 року у зв'язку з зарахуванням зустрічних вимог зобов'язання фізичної особи ОСОБА_3 перед ПАТ « Дельта Банк» в розмірі 514033,67 грн. станом на 27.02.2015 року;

- визнати припиненою іпотеку згідно іпотечного договору 2008/1207/55-013-Z-1 від 29.12.2007 року, укладену між ОСОБА_4 ( іпотекодавець) та АКБ « ТАС- Комерцбанк» ( правонаступник ПАТ « Сведбанк» ( іпотекодержатель), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Носовою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 618;

- визнати припиненою поруку згідно договору поруки № 2008/1207/55-013-Р-1 від 29.12.2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та АКБ « ТАС- Комерцбанк» (правонаступник ПАТ « Сведбанк»);

- визнати частково припиненими правовідносини за договором № 010-28521-200215 банківського вкладу ( депозиту « Найкращий від Миколая» у доларах США від 20.02.2015 року та додаткових угод до нього 27.02.2015 року у зв'язку з зарахуванням зустрічних вимог зобов'язання ПАТ « Дельта Банк» перед фізичною особою ОСОБА_3 в розмірі 514 033,67 грн. станом на 27.02.2015 року, що дорівнює за офіційним курсрм НБУ гривні до долару США 18517,063 дол. США;

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до умов кредитного договору № 2008/1207/55-013 від 29.12.2007 року та додаткових угод до нього, укладених між Позичавем 1 та АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») Позивач 1 отримав кредит у розмірі 90 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних, кінцевий строк повернення якого становить 29.12.2022 року.

У якості забезпечення виконання Позивачем 1 належного виконання умов кредитного договору між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та Позивачем 2 був укладений іпотечний договір № 2008/1207/55-013-2-1 від 29.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Носовою Оленою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за № 618, відповідного до умов якого в іпотеку передано квартиру № 25, що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 146,1 хв.м., житлова площа 96,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить Позивачу 2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12.04.2006 року.

Також у якості забезпечення виконання Позивачем 1 належного виконання умов кредитного договору між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та Позивачем 2 був укладений договір поруки № 2008/1207/55-013-Р-1 від 29.12.2007 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступило, а АТ «Дельта-Банк» придбало право вимоги за кредитним договором 2008/1207/55-013 від 29.12.2007 року.

Заочним рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 травня 2014 року у справі № 646/3304/14ц було стягнуто солідарно з позивачів заборгованість за кредитним договором в сумі 649 131,85 грн. У період квітень 2014 року - лютий 2015 року Позивач 1 погасив заборгованість по кредитному договору на загальну суму 135 098,18 грн. Станом на 27.02.2015 року залишок заборгованості склав 514 033,67 грн.

Вказане судове рішення набрало законної сили та було пред'явлено до примусового виконання до Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції у листопаді 2014 році. У зв'язку з чим у позивачів зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту настало з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

20 лютого 2015 року між Позивачем 1 та відповідачем був укладений договір № 010-28521- 200215 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США (надалі - депозитний договір), відповідно до умов якого Позивачем 1 були розміщені кошти в розмірі 63 000 доларів США на строк по 19 серпня 2015 року включно зі сплатою процентів за Вкладом в розмірі 5,5 % річних.

24 лютого 2015 року Позивачем 1 на адресу Відповідача було подано заяву про дострокове розірвання депозитного договору та перерахування депозитних коштів на позичковий рахунок № 1031, відкритий у Відповідача на прізвище Позивача 1 для погашення заборгованості за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29.12.2007 року. Станом на 27.02.2015 року за офіційним курсом НБУ гривні до іноземної валюти (27,76 грн. за 1 долар США) сума депозиту у гривні становила 1 748 880 грн.

В той же час, між Банком та Позивачем 1 виникли зобов'язання за договором № 010-28521- 200215 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США від 20.02.2015 року відповідно до якого Банк є боржником щодо повернення грошових коштів з депозитного рахунку та сплати процентів на користь вкладника.

Отже, за вказаним договором Банк виступає боржником, а Позивач 1 кредитором за майновою вимогою з виплати депозитного вкладу та процентів, а зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського вкладу мають майново-грошовий характер.

Таким чином, строк виконання зобов'язань за депозитним договором настав 27.02.2015 року - відповідач повинен був 27 лютого 2017 року повернути депозитні кошти та спрямувати їх на погашення кредитної заборгованості, чого не було зроблено. Строк виконання зобов'язань за кредитним договором настав 23 червня 2014 року (дати набрання законної сили судового рішення про стягнення кредитної заборгованості).

Враховуючи наведене, зобов'язання за кредитним та депозитним договором припинилися 27 лютого 2015 року моментом виникнення зобов'язання відповідача щодо дострокового повернення депозитних коштів.

В зв'язку з припиненням основного зобов'язання за кредитним договором підлягають припинення зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання з отримання кредиту та виступали в якості його забезпечення, а саме припинення: Договору поруки № 2008/1207/55-013-Р-1 від 29.12.2007 року; Іпотечного договору № 2008/1207/55-013-2-1 від 29.12.2007 року.

На підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно якого з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк».

08.04.2015р. виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №71 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 р. №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк». Відповідно до вказаного рішення тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено строком на шість місяців 03.03.2015 р. по 02.09.2015 р. включно.

Постановою НБУ №664 від 02.10.2015 р. відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Юридично-значимі дії Позивача 1 щодо зарахування зустрічних однорідних вимог (Заява від 24.02.2015 року) були здійснені до запровадження в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації, що свідчить про відсутність будь-яких обмежень на час звернення Позивача 1 із заявою від 24.02.2015р. а тому приписи ст.ст. 36, 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (як в процесі запровадження тимчасової адміністрації так і при процедурі ліквідації банківської установи зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог забороняється) в редакції від 16.07.2015 р. до спірних правовідносин не застосовуються.

Звертаючись до суду з позовом про визнання іпотеки припиненою на підставі частини першої статті 593 ЦК України, у зв'язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, позивачі посилаються на невизнання банком зазначеного факту. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Згідно з положенням частини першої статті 593 ЦК України припинення права застави у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою, презюмується. Таким чином, звернення особи до суду з позовом про визнання припиненою іпотеки на підставі частини першої статті 593 ЦК України може розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Отже, в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов'язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 частини другої статті 16 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.2015р. у справі №6-243 цс 14.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник позов підтримали та просили його задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 у призначене судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підьримує та просить їх задовольнити.

Представник ПАТ « Дельта-Банк» проти задоволення позову заперечував, з посиланням на те, що в заяві від 24.02.2015 року ОСОБА_3 не звертався до відповідача з вимогою провести зарахування зустрічних однорідних вимог, тому підстави для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог відсутні, п.8 ч.2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю ( згодою) сторін ( у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладання будь-яких правочинів з іншими особам, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов'язаними з банком особами.

Тобто зарахування зустрічних однорідних вимог в ліквідаційній процедурі банку можливо виключно при наявності сукупності таких умов: боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами, за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку, кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Забезпеченням за кредитним договором має бути застава майнових прав на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, при цьому таке забезпечення має залишатися незмінним протягом року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Також саме в договорі між боржником і банком має бути перебачено договірне списання коштів.

В даному випадку ОСОБА_3 уклав з АТ «Дельта Банк» депозитний договір № 010- 28521-.02.2015 року. При цьому майнові права за депозитним договором № 010- 28521-20022015 від 20.02.2015 року не передані в заставу для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29.12.2007 року.

02 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України за № 150 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року за № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» призначено Кадирова Владислава Володимировича. Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО №71 від 08.04.2015 року тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк» запроваджено на шість місяців з 03 березня 2015 року по 02 вересня 2015 року включно. Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 147 від 03.08.2015 року строк здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» продовжено по 02 жовтня 2015 року включно.

Постановою НБУ № 664 від 02.10.2015 року було відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ «Дельта Банк». Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 181 від 02.10.2015 року розпочата процедура ліквідації АТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно. Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20 лютого 2017 р. № 619, відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 04 жовтня 2019 року.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Носова Олена Володимирівна у призначене судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутністю.

Представник Третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у призначене судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду надав письмові заперечення по справі, проти задоволення позову заперечує у повному обсязі.

Вищезазначені письмові заперечення щодо відмови у задоволенні позовних вимог обґрунтовані наступним.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року № Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 прийнято рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк»», згідно з яким з 03.03.2015 року в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк».

Таким чином, для правовідносин, що виникають під час тимчасової адміністрації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду, пріоритетними є норми Закону про систему гарантування.

Позивачі стверджують у своїй позовній заяві на те, що зобов'язання за Кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29.12.2007 та Депозитним договором №010-28521-200215 від 20.02.2015 припинились 27.02.2015 на підставі статті 601 Цивільного кодексу України.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення підлягає скасуванню з підстав неповного з'ясуванні судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Вказав, що обґрунтовуючи судове рішення в частині настання строку виконання депозитного зобов'язання (повернення суми депозитного вкладу), до правовідносин, які виникли на підставі депозитного договору суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме - Положення «Про порядок здійснення банками України вкладних «депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затверджених постановою Правління НБУ від 03.12.2003р. № 516, зареєстроване в МЮУ 29.12.2003р. за № 1256/8577 та безпосередньо норми/умови депозитного договору.

Натомість, відповідно до п. 3.3 вказаного Положення «Про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами» банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язанийвидативклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Вимог щодо оформлення такої першої вимоги вкладника про повернення вкладу діюче законодавства не містить, вона може бути виявлена у вигляді заяви. Згідно положення такі заяви не вимагають від заявника додаткового складання документу на переказ і в такій формі є обов'язковими для виконання Банком. Тому, не повернення Банком банківського вкладу за Депозитним договором за письмовою вимогою Позивача 1 є незаконним, порушує права позивача вкладника, що залишилось поза увагою суду.

Зазначив, що подання заяви на адресу відповідача 24 лютого 2015 року було здійснено до запровадження в АТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації. Тобто предметом спору є припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за участю банку до запровадження у ньому тимчасової адміністрації та ліквідаційної процедури.

Звертає увагу, що принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (ст. 7). На принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів наголошує Верховний Суд України у своїх висновках, викладених у постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених п.п. 1,2,4 ч.1 ст.355 ЦПК України за І півріччя 2017 р.(п.1.4.4).

Вказує, що норми Закону № 629-УШ від 16.07.2015 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку», якими ст.36, ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» викладені в новій редакції, набрали чинності 12 серпня 2015 року, тобто після подання Заяви Позивачем 1 24 лютого 2015 року, що виключає можливість застосування зазначених норм до спірних правовідносин.

Вказав, що вказана заява за змістом є заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, внутрішня воля автора цієї заяви була направлена саме на припинення зобов'язань, що виникли між сторонами (банку та позивача 1) шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Як вбачається з матеріалів справи жодних заперечень щодо наявності спору з питань змісту, умов виконання та розміру зобов'язань відповідач не надавав ані в момент вчинення такої заяви (2015 р.) ані в ході цього цивільного процесу. Зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів звернення відповідача до суду з позовом про визнання недійсним правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, і інших доказів того, що односторонній правочин, якими є вищевказана заява позивача 1 про зарахування, визнаний недійсним, зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою від 24.02.2015 відбулось.

У своєму письмовому відзиві представник відповідача АТ «Дельта банк» ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року- залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а доводи скарги є безпідставними і необґрунтованими.

На обґрунтування вказала, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що заява ОСОБА_3 від 24.02.2015 року не є вимогою провести зарахування зустрічних однорідних вимог та відповідно підстав для припинення зобов'язань у зв'язку з проведенням зарахування зустрічних однорідних вимог немає. Вказала, що у зв'язку з тим, що кредит наданий в доларах США, заборгованість за кредитом та відсотки обліковуються у доларах США і складає: 62336,05 доларів США заборгованість за кредитом, 28466,45 доларів США заборгованість за відсотками, 129757,41 пеня, а загальна заборгованість ОСОБА_3 перед АТ «Дельта банк» за кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29.12.2007 року складає 2 518 166 грн.26 коп. Розмір заборгованості АТ «Дельта банк» перед ОСОБА_3 за депозитним договором № 010-28521-20022015 від 20.02.2015 року складає 1 224 409 грн.47 коп.

13.10.2015 року ОСОБА_3 отримав 200000 грн. 00 коп. у якості гарантованого відшкодування за вкладами від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб через АТ «Укрексімбанк». АТ «Дельта банк» визнав кредиторську вимогу ОСОБА_3 у повному обсязі та включив до 4 черги реєстру акцептованих вимог кредиторів у розмірі 1224409 грн.47 коп., з якою погодився і сам ОСОБА_3, тому спір щодо розміру визнаних кредиторських вимог між сторонами відсутній.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги безпідставні і задоволенню не підлягали.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до змісту ст. 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Водночас, згідно статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Згідно із частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до статті 1089 ЦК України, за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на ного рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Частиною 3 статті 1068 ЦК України визначено, що банк- зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Отже, загальним законодавством України передбачається, що виключно власник рахунку має право розпоряджатися коштами на рахунку та отримувати кошти з рахунку.

Пунктом 1.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і Фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 п. № 516 передбачено, що вклад (депозит) - це грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку (під процент або дохід в іншій формі) і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Приписами Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженою Постановою Правління Національного банку України, від 12.11.2003 р. № 492 (далі - Інструкція про порядок відкриття рахунків № 492). встановлено: «...1.8. Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до статті 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банкам забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки: банк зобов'язаний ідентифікувати відповідно до законодавства України: клієнтів, що відкривають рахунки в банку: клієнтів, які здійснюють операції, що підлягають фінансовому моніторінгу: осіб, уповноважених діяти від імені зазначених клієнтів.

Також, відповідно до пункту 22.5. статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» - подання паперових розрахункових документів до банку має здійснюватися клієнтом особисто, якщо інше не передбачено договором.

У пункті 22.6, що кореспондується із пунктом 32.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ кошті в Україні» зазначено, що обслуговуючи платника банк у розрахунковому документі зобов'язаний перевірити відповідність номера рахунка платника та коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/реєстраційним (обліковим) номером платника податків/реєстраційним номером облікової картки платника податків - фізичної особи (серії та номера паспорта, якщо фізична особа відмовилася від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відмітку в паспорті) і приймати цей документ лише в разі їх збігу. Крім цього, обслуговуючий платника банк перевіряє повноту, цілісність і достовірність цього розрахункового документа в порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

Пунктом 2.13 Інструкції від 21.01.2004 № 22 передбачено, шо банки приймають до виконання лише розрахункові документи: своїх клієнтів, які подають їх у банк у порядку, передбаченому договорами банківського рахунку цих клієнтів; клієнтів інших банків або органів Державної казначейської служби України, якщо документи надсилають безпосередньо інші банки або органи Державної казначейської служби України; платіжні вимоги/інкасові доручення (розпорядження) стягувача на яких є підпис відповідального виконавця та відбиток штампа банку, що обслуговує цього стягувана, якщо він доставляє їх у банк платника самостійно (посильним, рекомендованим або цінним листом тощо).

Відповідно до ст. 2 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладником є фізична особа, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу, банківського рахунку.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.

За змістом ч. ч. 5, 6 ст. 36 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування неустойки( штрафів, пені), інших фінансових санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов»язань перед кредиторами. Обмеження, встановлені п.1 частини п»ятої цієї статті, не поширюються на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

За змістом ст. 52 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості : 4- вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 7 -інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що, з урахуванням приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позивач ОСОБА_3 як вкладник ( кредитор), мав вимагати задоволення своїх майнових вимог щодо повернення грошових коштів з банківських рахунків, сплати неустойки, стягнення коштів, сплачених в якості комісії, виключно в межах процедури ліквідації банку, але не є підставою відповідно до ст. 601 ЦК України щодо припинення зобов'язання.

Відповідно статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено майнового поручителя як особу, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи- боржника.

Частиною третьою статті 5 вказаного Закону визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно ст. 11 Закону України "Про іпотеку", майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (ст. 11 цього Закону).

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отже, майновий поручитель за іпотечним договором несе відповідальність перед іпотеко держателем за невиконання боржником основного зобов'язання як солідарний боржник, якщо договором іпотеки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, а іпотекодержатель як кредитор має право вимагати виконання основного зобов'язання як від боржника і його майнового поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо, при цьому у разі пред'явлення таких вимог до майнового поручителя останній відповідає в межах взятих на себе зобов'язань перед іпотекодержателем.

За змістом ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося сторонами у справі, що 29.12.2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Сведбанк» (правонаступник АКБ «ТАС Комерцбанк») було укладено кредитний договір № 2008/1207/55-013, відповідно до якого ОСОБА_11 отримав кредит у розмірі 90000 доларів США, зі строком дії кредиту до 29.12.2017 року і сплатою відсотків за користування кредитом.

У якості забезпечення виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір № 2008/1207/55-013 Z 1 від 29.12.2007 року, відповідно до умов якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4, та укладено 29.12.2007 року договір поруки 2008/1207/55-0133-Р-1, а також 16.10.2009 року додаткові угоди до вказаних договорів.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло на себе зобов'язання за вказаним кредитним договором.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.05.2014 року у справі № 646/3304/14-ц було стягнуто солідарно з позивачів заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ «Дельта Банк» в сумі 649131,85 грн. та судовий збір.

20.02.2015 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено договір банківського вкладу № 010-28521-200215 на суму 63 000 доларів США строком по 19.08.2015 року.

24.02.2015 року ОСОБА_3 подав заяву про дострокове припинення дії депозитного договору № 010-28521-200215 від 20.02.2015 року та про перерахування грошових коштів з поточного рахунку НОМЕР_1 на рахунок НОМЕР_2 в рахунок погашення боргу за кредитним договором № 2008/1207/55-013.

ПАТ « Дельта Банк» не здійснила зарахування зустрічних однорідних вимог.

Рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 51 від 02.03.2015 року в ПАТ «Дельта Банк» з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію.

02.10.2015 року Національний банк України прийняв постанову № 664 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».

Згідно статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Матеріали справи не містять доказів заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно із частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до статті 1089 ЦК України, за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на ного рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Частиною 3 статті 1068 ЦК України визначено, що банк - зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

У данному випадку ОСОБА_3 уклав з АТ «Дельта Банк» депозитний договір № 010- 28521-.02.2015 року. При цьому майнові права за депозитним договором № 010- 28521-20022015 від 20.02.2015 року не передані в заставу для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 2008/1207/55-013 від 29.12.2007 року.

Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини.

Стаття 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з пунктом 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, норми наведеного Закону стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але й регулюють будь-які відносини, що виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, у тому числі відносини з клієнтами - фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Відповідно до ст. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відтак Закон, після введення у відповідача Тимчасової адміністрації є спеціальний законом, який регулює правовідносини, що виникають між відповідачем та його клієнтами.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. (ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Згідно до статті 1058 ЦК України:

1. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

2. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

3. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Однак, згідно до п.п. 1, 4 ч. 5 ст. 36 Закону України під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Згідно до ч. 6 ст. 36 вказаного Закону України обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті;

Відповідно до ч. 3 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, яка була чинною на день подання вказаної заяви у лютому 2015 року, передбачені наслідки призначення уповноваженої особи Фонду, зокрема: під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку про те, що заява ОСОБА_3 від 24.02.2015 року про дострокове припинення дії депозитного договору та перерахування грошових коштів з відповідного поточного рахунку на інший відповідний рахунок в рахунок погашення по кредитному договору не є підставою для припинення правовідносин за основним зобов'язанням кредитним договором, стосовно якого ухвалено рішення суду про стягнення заборгованості, а внаслідок цього - похідними від нього зобов'язаннями іпотеки та поруки - на підставі зарахування зустрічних вимог, оскільки в силу вказаної норми ч. 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зобов'язання, які виникають в силу ст. 601 ЦК України після введення у відповідача Тимчасової адміністрації та з дня початку процедури ліквідації банку не можуть виконуватися, навіть якщо вони і виникли до цих подій. Наведені з цього приводу доводи скарги вказаного висновку не спростовують і тому колегія суддів їх відхиляє, за безпідставністю.

Вищевказаним Законом України передбачено особливий порядок задоволення вимог кредиторів згідно встановленої черговості та неприпустимість задоволення вимог кредиторів поза межами ліквідаційної процедури та не передбачено способу задоволення вимог кредиторів до банку шляхом поєднання боржника та кредитора в одній особі.

Зокрема, стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає черговість та порядок задоволення вимог до банку, а також оплату витрат та здійснення платежів.

Отже, у будь-якому разі в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку з чим припинення зобов'язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону, не допускається.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-2047цс16, який колегія суддів застосовує відповідно до правил ч. 4 ст. 263 ЦПК України у поєднані з нормою п. 7 розділу ХІІІ Перехідних положень до ЦПК України, як такий, що не змінений Великою Палатою Верховного Суду.

Доводи апелянта про те, що введення ліквідаційної процедури у Банку та обмеження встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не є підставою для відмови в позові про стягнення виплат пов'язаних з неналежним виконанням грошового зобов'язання на підставі норми ЦК України є такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, оскільки Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку є спеціальним і в даному випадку підлягають застосуванню саме норми цього Закону, а не норми ЦК України, на що вказує позивачка.

Також є такими, що не заслуговують на увагу твердження автора апеляційної скарги про порушення його конституційних прав у разі відмови в задоволенні його позовних вимог, оскільки в ході розгляду справи порушення його прав встановлено не було. Вищевказане не позбавляє права позивача на судовий захист права на отримання заборгованості за договором депозиту.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 27 квітня 2018 року

- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 вересня 2018 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.О.Бровченко.

І.В.Бурлака.